Справа № 826/5780/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5780/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційні скарги ОСОБА_2 та територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, треті особи - Апеляційний суд м. Києва, Державна казначейська служба України, про визнання неправомірними дій та бездіяльності, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - Відповідач-1, КМ України), Міністерства фінансів України (далі - Відповідач-2, Мінфін України), Державної судової адміністрації України (далі - Відповідач-3, ДСА України), територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві (далі - Відповідач-4, ТУ ДСА в м. Києві), треті особи - Апеляційний суд м. Києва (далі - Третя особа-1, Апеляційний суд), Державна казначейська служба України (далі - Третя особа-2, ДКС України) про:

- визнання неправомірними дії/бездіяльність Відповідачів, які призвели до не нарахування та невиплати Позивачу заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 31.12.2015 року у розмірі відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 26.10.2014 року) та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 28.03.2015 року;

- стягнення з Відповідачів за рахунок коштів державного бюджету на користь Позивача недоплачену заробітну плату (з урахуванням надбавок за вислугу років) за період з 26.10.2014 року по 31.12.2014 року включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 26.10.2014 року) та ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 28.03.2015 року) у сумі 53 978,97 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.05.2017 року позов задоволено частково - визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА в м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати у період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про прокуратуру» та у період з 29.03.2015 року по 31.12.2015 року відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Крім того, судом прийнято рішення вийти за межі позовних вимог та:

- зобов'язати ТУ ДСА в м. Києві здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_2 за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про прокуратуру» та виплатити її в повному розмірі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (щомісячна премії, надбавка за високі досягнення в роботі тощо);

- зобов'язати ТУ ДСА в м. Києві здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_2 за період з 29.03.2015 року по 31.12.2015 року відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» та виплатити її в повному розмірі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (щомісячна премії, надбавка за високі досягнення в роботі тощо).

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що невиплата Позивачу заробітної плати у гарантованому ч. 1 ст. 144 та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмірі суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, оскільки становить собою втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вказуючи на неврахування останнім відсутності первинної вини ТУ ДСА в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_2 коштів, оскільки їх виділення не було забезпечено Урядом України, Мінфіном та ДСА України.

Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, Відповідач-4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду в частині задоволених позовних вимог, пред'явлених до ТУ ДСА в м. Києві та ухвалити нову, якою у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, по-перше, вихід за межі позовних вимог судом не обґрунтований, по-друге, роблячи висновок про неможливість Відповідача-4 як розпорядника бюджетних коштів, здійснювати видатки понад їх обсяги, покладає на ТУ ДСА в м. Києві обов'язок за нарахування та виплати ОСОБА_2 заробітної плати, по-третє, невиплата заробітної плати була пов'язана з не приведенням КМ України законодавчих актів у відповідність вимогам Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також відсутністю бюджетного фінансування, по-четверте, Позивач не перебуває у трудових відносинах з ДСА України чи її територіальними органами, по-п'яте, у межах даної справи суддею було висловлено окрему думку, виплата заробітної плати у межах бюджетного фінансування була правомірною.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Позивача підлягає частковому задоволенню, Відповідача-4 - задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 05.10.2012 року призначений на посаду помічника судді відділу забезпечення діяльності судової палати з розгляду цивільних справ, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.08.2002 року (а.с. 6-8).

Зі змісту розрахункових листів за період з жовтня 2014 року по грудень 2015 року (а.с. 11-13) вбачається, що нарахування та виплата заробітної плати Позивачу відбувалася виходячи з посадових окладів у розмірі 1 218,00 грн. (до серпня 2015 року) та 2 756,00 (з вересня 2015 року) відповідно.

Вважаючи, що за вказаний період нарахування та виплата заробітної плати здійснювалася неправомірно та без урахування вимог ст. ст. 144 та 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів Конституції України, Бюджетного кодексу України, Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про державну службу», а також ряду рішень Європейського суду з прав людини. Конституційного Суду України, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність у Позивача права на отримання заробітної плати у передбаченому ст. ст. 144, 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмірі, що, у свою чергу, свідчить про протиправну бездіяльність ТУ ДСА в м. Києві щодо не нарахування та не виплати Позивачу заробітної плати у належному розмірі та має своїм наслідком зобов'язання Відповідача-4 вчинити відповідні дії.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», яким внесено зміни до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 Закону України «Про прокуратуру» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у таких розмірах, а правові акти, видані на виконання Державного бюджету (кошториси, щомісячні розписи видатків тощо), не передбачали фінансового механізму реалізації згаданого права.

З 01.01.2015 набрали чинності Закон України від 28.12.2014 року №79-VIII, яким внесено зміни до Бюджетного кодексу України, і Закон України «Про Держаний бюджет України на 2015 рік», приписами яких встановлено, що норми і положення ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, і БК України із змінами, і Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», по-іншому врегульовували відносини в частині визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів і, враховуючи, що ці закони були прийняті 28.12.2014 року, тобто пізніше, ніж Закон України «Про прокуратуру», то вони мають пріоритет у застосуванні.

З 28.03.2015 року Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у статті 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із зазначеним Законом.

Наведене узгоджується із положеннями ч. ч. 7 8 ст. 33 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також у ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

За правилами ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до 28.03.2015 року фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 вказаного Закону у редакції від 28.03.2015 року.

З 01.01.2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 року установлено, що норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою № 268, зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 09.09.2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абз. 2 пп. 1 п. 13 розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру» та п. 2 п. 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Разом з тим, саме по собі невиконання Урядом України покладних на нього обов'язків з приведення нормативно-правових актів у відповідність до наведених законодавчих актів не може бути безумовною підставою для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 БК України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Ураховуючи наведене, оскільки з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 1 ст. 147 цього ж Закону у редакції з 28.03.2015 року не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 12.07.2016 року у справі №820/4648/15, від 13.07.2016 року у справах №818/3372/15 та №820/4653/15, від 20.09.2016 року у справі №825/2609/15-а, від 08.11.2016 року у справах №820/1500/15 та №822/5728/15.

Посилання ОСОБА_2 на неможливість застосування до спірних правовідносин наведених позицій Верховного Суду України є, на переконання судової колегії, помилковими з огляду на таке.

Враховуючи встановлені обставини справи, а також приймаючи до уваги висновки Верховного Суду України, суд апеляційної інстанції вважає, що ДСА України не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати перерахунок посадового окладу Позивачу та виплачувати заробітну плату поза межами видатків державного бюджету, а тому підстави для задоволення заявленого позову відсутні.

Крім того, доходячи наведеного висновку, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин суд апеляційної інстанції також враховує й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Також, суд апеляційної інстанції бере до уваги, рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, згідно з яким однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Разом з тим, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Оцінюючи посилання ОСОБА_2 на рішення Конституційного Суду України від 08.07.2016 року №5-рп/2016 в обґрунтування неможливості делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо вирішень питань, зокрема, матеріального забезпечення працівників судової системи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Даним рішенням Конституційного Суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII у тій частині, яка передбачає, що норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41- 45, ст. 529) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України (п. 1 резолютивної частини рішення).

У п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України зазначено, що положення пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII у тій частині, яка передбачає, що норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41- 45, ст. 529) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Водночас, на момент виникнення спірних правовідносин (жовтень 2014 року - грудень 2015 року) були чинними інші нормативні акти, які відповідно по-іншому врегульовували правовідносини щодо оплати праці працівників апарату суду, у зв'язку з чим наведені положення рішення Конституційного Суду України від 08.07.2016 року №5-рп/2016 при вирішенні даного спору застосовані бути не можуть.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.

Приписи ч. 1 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначають, що Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до п. 3 затвердженого рішенням Ради Суддів України від 22.10.2010 №12 основними завданнями ДСА України є, зокрема, організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, визначених законом.

З урахуванням наведеного ДСА України є розпорядником бюджетних коштів з питань фінансового забезпечення діяльності судів. При цьому, ТУ ДСА в м. Києві здійснює лише функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності ТУ ДСА в м. Києві та місцевих загальних судів міста Києва, як це передбачено у п. 4.3 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, затвердженого головою ДСА України від 25.09.2015 року.

Згідно пп. 2.4.1 п. 2.1 затвердженого рішенням зборів суддів Апеляційного суду міста Києва від 25.11.2013 року Положення про апарат апеляційного суду міста Києва (далі - Положення про апарат) відповідно до завдань та повноважень, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та цим Положенням, апарат Суду виконує наступні функції у сфері фінансового, кадрового, матеріально-технічного та соціально-побутового забезпечення:

- здійснює фінансування діяльності Суду та структурних підрозділів апарату Суду відповідно до видатків Державного бюджету України, передбачених кошторисом витрат на забезпечення здійснення повноважень Суду;

- забезпечує підготовку пропозицій щодо обсягів фінансування Суду на розгляд Державної судової адміністрації України, прогнозує наслідки внесення змін і доповнень до нормативно-правових актів із цих питань;

- розробляє проекти структури, штатного розпису апарату Суду та кошторису витрат на утримання Суду;

- організовує та здійснює роботу щодо кадрового забезпечення суддів, працівників апарату, забезпечення виконання в Суді вимог законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про державну службу», антикорупційного законодавства; готує інформаційно-аналітичні матеріали з кадрових питань.

Державна судова адміністрація України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів для 767 місцевих та апеляційних судів загальної юрисдикції, територіальних управлінь ДСА та Вищої кваліфікаційної комісії України, на підставі інструкцій з підготовки бюджетних запитів, розроблених Міністерством фінансів України, готує норми механізмів та розрахунків для формування бюджетних запитів для бюджетних розпорядників нижчого рівня, тобто, для органів судової влади.

Далі апеляційні суди, місцеві господарські та адміністративні суди, територіальні управління Державної судової адміністрації (щодо місцевих судів), Вища кваліфікаційна комісія України виконують розрахунки та складають проекти кошторисів (бюджетні запити) на наступний рік і подають їх до Державної судової адміністрації України. Для підготовки та складання кошторисів судів використовуються різні модельні показники та статистичні дані.

З наведеного випливає, що розрахунок та вкладання проектів кошторисів апеляційними судами здійснюється самостійно, у зв'язку з чим Окружним адміністративним судом м. Києва безпідставно покладено на ТУ ДСА в м. Києві обов'язок з проведення перерахунку та виплати ОСОБА_2 заробітної плати, оскільки такі повноваження щодо Позивача у Відповідача-4 відсутні взагалі. Натомість, повноваження щодо нарахування заробітної плати належать безпосередньо до компетенції Апеляційного суду м. Києва як суду апеляційної інстанції, який у межах даної справи виступає третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, що, у свою чергу, виключає можливість покладення на Третю особу-1 будь-яких прав та обов'язків.

Приписами ч. 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З наведеного випливає, що будь-яка особа має право звернутися до суду з позовною заявою до суб'єкта владних повноважень, дії, рішення або бездіяльність якого вважає протиправними.

Частиною 1 ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, однак не було враховано судом першої інстанції, питання щодо нарахування та виплати заробітної плати працівнику апарату апеляційного суду належить до компетенції такого суду.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до ч. 4 ст. 52 КАС України після заміни сторони, вступу третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями здійснювати розгляду адміністративної справи спочатку, що, у свою чергу, унеможливлює розгляд питання щодо правомірності чи протиправності нарахування/не нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_2 Апеляційним судом міста Києва.

Крім іншого, судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про передчасність твердження суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін; скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу ТУ ДСА в м. Києві - задовольнити повністю, а постанову суду - скасувати в частині.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 200, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 травня 2017 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог до територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві.

Ухвалити в указаній частині нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, треті особи - Апеляційний суд м. Києва, Державна казначейська служба України, про визнання неправомірними дій та бездіяльності, стягнення коштів - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.