Справа № 813/1468/17
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року справа № 813/1468/17

15 год 10 хв зал судових засідань №6

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Гулика А.Г.,

судді Сакалоша В.М.,

судді Брильовського Р.М.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Клапчука Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина Палестини ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, протиправними дій, зобов'язання вчинити дії , -

в с т а н о в и в :

громадянин Палестини ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №82-17 від 15.03.2017 про відмову у визнанні громадянина Палестини ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Палестини ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз'яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення та вилучення довідки про звернення за захистом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржене рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянином Палестини та перебуваючи за її межами, в Україні, не може повернутися в країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я, зумовлені внутрішнім збройним конфліктом, в умовах якого існує загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. З посиланням на Конвенцію про статус біженців 1951 року, Конвенцію про захист прав людини та основних свобод 1950 року, Конвенцію ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання» від 10.12.1984, Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Закон України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», вказує на те, що відповідач при прийнятті оскарженого рішення не врахував вказаних заявником доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження та наявності загрози його життю, а у повідомленні про відмову у визнанні біженцем не викладено конкретної причини такої відмови. Тому, на думку позивача, таке рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що позивач не надав органу міграційної служби документів та матеріалів, що можуть бути доказом його особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання, фактів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, фізичного чи психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, тобто, позивач не обґрунтував наявності умов, визначених у п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просили суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у письмовому запереченні. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд дійшов до висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Палестини, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м.Наблус, за національністю араб, віросповідання мусульманин-суніт.

Дані про позивача встановлено на підставі посвідчення особи (ID) НОМЕР_1; копії проїзного документа для виїзду за кордон НОМЕР_2, виданого 18.03.2014 у м.Рамаллі; копії посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_3, виданої 17.10.2014 управлінням ДМС України в Івано-Франківській області; копії сертифікату про загальну середню освіту, виданого 09.06.2014 Міністерством освіти та Вищої освіти Палестини.

В 2014 році поступив в Івано-Франківський національний медичний університет, з якого відрахований через несплату за навчання.

Рідна мова арабська, на середньому рівні володіє англійською мовою та вивчає українську мову.

18.04.2016 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні від 18.04.2016 № 003830.

З 28.05.2016 ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5, спільно виховують доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (повторне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4, видане 31.05.2016 Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, повторне свідоцтво про народження доньки серії НОМЕР_5, видане 31.05.2016 Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області).

Впродовж останніх 10 років ОСОБА_1 працював електриком у Рамаллі (2009-2014 роки). В країні походження у нього залишилися батько, матір, четверо братів та сестра.

Зі слів ОСОБА_1 він покинув Палестину 24.08.2014. В червні 2014 році звертався до відділення Посольства України в Державі Ізраїль при Палестинській Національній Адміністрації (м.Рамалла) за утриманням української візи. Також, у мережі інтернет знайшов чоловіка з Рамалли Д-р Ради Альдамарі, який допоміг йому зібрати документи для в'їзду на територію України та зробив запрошення на навчання в Івано-Франківському національному медичному університеті. Крім цього, до відділення Посольства України в Державі Ізраїль при Палестинській Національній Адміністрації за отриманням візи звертався особисто.

З Палестини в Україну прямував за наступним маршрутом: Сальфіт-Єрихон-Амман-Київ (Бориспіль). З Палестини в Йорданію їхав автомобілем. З Йорданії в Україну летів літаком: рейс Аманн-Київ авіаліній «Royal Jordanian Airlines» від 04.09.2014.

На території України ОСОБА_1 проживає з 04.09.2014 по теперішній час.

17.10.2014 управління ДМС України в Івано-Франківській області позивачу документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_3 (дата закінчення терміну дії - 15.10.2015).

З 16.10.2015 до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України у Львівській області знаходився на території України нелегально.

В своїй заяві про надання притулку в Україні позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з наступним:

- у п. 4.1 розділу 4 анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (причини виїзду з останньої країни постійного місця проживання), ОСОБА_1 вказав наступне: «Тому що я хочу захисту, щоб вирватися з пекла війни і переслідування з боку Палестинського органу, включаючи арешт»;

- у п. 4.2 розділу 4 анкети (вкажіть політичні, релігійні, військові або громадські організації, в яких перебували Ви або члени Вашої сім'ї, у країні постійного проживання ) ОСОБА_1 зазначив, що (політична партія «Демократичний фронт»);

- у п. 4.2 анкети розділу 4 анкети (опишіть свою діяльність у вказаних організацій) ОСОБА_1 зазначив, що: « Я приймав участь в різних акціях та протестах проти влади»;

- у п. 4.4 розділу 4 анкети (причетність до випадків із застосуванням фізичного насилля, котрі пов'язані з расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами заявника і т.п.) ОСОБА_1 зазначив, що «Так марш проти влади»;

- у п. 4.5 розділу 4 анкети (застосування заходів адміністративного впливу (затримання, арешти) ОСОБА_1 зазначив, що піддавався арештам більше 10 разів та сидів у в'язниці.

У відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649 (далі - Правила №649), відділом у справах біженців ГУ ДМС України у Львівській області проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особової справи №2016 LV 0010.

13.05.2016 ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 13.05.2016 №101 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Під час першої співбесіди відповідаючи на питання «Чи можете ви зараз повернутися в країну походження та, що може статися у випадку Вашого повернення» ОСОБА_1 вказав наступне: "Я не можу зараз повернутися в Палестину, мене внесли в чорний список. Якщо я повернуся, мене знову почнуть арештовувати".

Відповідно до інформації, викладеної заявником у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.04.2016, а також пояснень наданих ним під час співбесіди від 10.05.2016, ОСОБА_1 з 2009 року є членом політичної партії «Демократичний фронт». До його обов'язків входила організація мітингів, роздавання листівок.

За результатами розгляду особової справи заявника, проведених співбесід (протоколи від 10.05.2016 №2016 LV0010, від 29.11.2016 №2016 LV0010, від 08.02.2017 №2016 LV0010), ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що звернення громадянина Палестини ОСОБА_1 за захистом в Україні є очевидно необґрунтованим та носить характер зловживання процедурою визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених п.1 чи п.13 ч. 1, ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.12.2016.

Рішенням ДМС України від 15.03.2017 № 82-17 громадянину Палестини ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Про прийняте рішення позивач поінформований відповідним повідомленням ГУ ДМС України у Львівській області від 05.04.2017 № 87.

Позивач не погоджуючись з рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Правовий порядок в Україні відповідно до ст.19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст.5 Закону України №3671-VI, відповідно до ч.1 якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 ст.13 Закону України №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п.195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналізуючи умови, передбачені п.1 ст.1 Закону України №3671, беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 № 3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ необхідно врахувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» ст. 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Крім цього, п.4 ч. 1 статті 1 Закону України № 3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п. 13 ч. 1 вказаної статті.

Пунктом 13 ст. 1 вказаного Закону дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені ст.6 Закону України №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 10 Закону України №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 вказаної статті центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надано право вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, з наведених норм вбачається, що міграційний орган зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

З висновку про відмову у визнанні громадянина Палестини ОСОБА_1 біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого прийняте оскаржене рішення, вбачається, що підставою для відмови у наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту стало те, що заявником не підтверджується жодним аргументованим документом існування небезпеки у разі повернення до країн походження.

Суд, оцінюючи правомірність оскарженого рішення, на підставі, поданих сторонами доказів, встановив наступні обставини.

Зі слів позивача він перетнув державний кордон України 04.09.2014 в порядку, встановленому законодавством України, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України у Львівській області 18.04.2016, тобто, через 1 рік і 7 місяців після в'їзду на територію України, будучи у статусі нелегального мігранта. Таким чином, позивач не дотримався порядку звернення особи за захистом в Україні, встановленого статтею 5 Закону України «Про біженців га осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач, декларуючи себе як активного члена партії «Демократичний фронт визволення Палестини» (далі - ДФВП) з 5- річним стажем, не зміг навести переконливих доказів своєї приналежності до вказаної організації. Більшість відповідей на загальнотеоретичні питання не відповідають дійсності та суперечать інформації по країні походження, а у своїх твердженнях позивач обмежився загальновідомими фактами. Позивачу надавалась можливість та час, щоб підтвердити своє членство у ДФВП, проте відповідні докази в процесі прийняття оскарженого рішення так і не були надані.

В судовому засіданні позивач подав примірник приймальної заяви до ДФВП від 07.02.2010. Суд відхиляє таку заяву як доказ належності позивача до ДФВП, оскільки така заява посвідчує лише факт звернення позивача для вступу до ДФВП, але не містить результатів її розгляду.

Таким чином, доводи позивача про те, що він є членом політичної партії «Демократичний фронт», вбачаються непереконливими та неправдоподібними, а тому суд погоджується з висновком відповідача в цій частині.

В ході судового розгляду позивач не навів фактів свого особистого переслідування у країні походження та громадянської приналежності Палестині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Серед фактів, повідомлених позивачем під час прийняття оскарженого рішення, немає таких, які свідчать про наявність у нього підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»;

За словами позивача, в країні походження він піддавався переслідуванням з боку правоохоронних органів та спецслужб через членство в політичній партії «Демократичний фронт визволення Палестни» (ДФВП). Як стверджує позивач, у період з 2009 до 2014 року він брав участь у близько 100 мітингах проти влади Палестини щороку. «У цих мітингах приймали участь близько 200-250 чоловік. Вони проходили по-різному, але спокійно - дуже рідко. Були випадки, що ми билися з поліцією, кидали у них каміння. Бувало, що нас арештовували». «Мене арештовували співробітники служби безпеки Палестини через те, що я виступав проти влади. Це траплялося кожних 7-10 днів, в Сальфіті. Мене почали арештовувати десь через пів року після того, як я вступив в партію». «Мітинг зазвичай закінчувався о 16:00-17:00, але співробітники служби безпеки чекали, коли наступить ніч і тоді починали нас арештовувати. Нам взагалі нічого не говорили. Просто саджали в камери, котрі знаходилися на нижніх поверхах (під землею) управління служби безпеки у місті Сальфіт». «Нас тримали в камерах по 2-3 дні і потім відпускали. Ніхто, нічого нам не говорив. Інколи брали розписку, що я більше не буду робити те, чим займаюсь». «В 2010 році (початок ліга: червень-липень) мене арештували і посадили у в'язницю на 30 днів за участь у мітингах. Ця в'язниця знаходиться у місті Сальфіт в районі Альдуер». «Мене відпустили через 30 днів після арешту. Я черговий раз писав їм розписку, що не буду більше приймати участь у мітингах». Проте, позивач не довів свою приналежність до політичної партії ДФВП. Також в позивача відсутні будь-які докази, що підтверджують його участь у вказаних мітингах у місті Сальфіт, а також випадки арештів спецслужбами та правоохоронними органами Палестини.

Суд враховує те, що позивач прибув в Україну з метою навчання в Івано-Франківському національному медичному університеті. В 2015 році його відрахували у зв'язку з відсутністю коштів для подальшої оплати за своє навчання у вказаному вищому навчальному закладі. Тобто, основною метою приїзду заявника було саме здобуття освіти, а не звернення за захистом в України.

Суд встановив, що позивач не повідомляв про ризик застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару. За його словами, коли він перебував під арештом у камері, його били, принижували та поливали холодною водою співробітники палестинських спецслужб. В той же час, позивач не довів своє членство у політичній партії «Демократичний фронт» та участь у акціях протесту проти влади країни походження, що, власне, могло би слугувати підставою для арешту, а відповідно не має підстав вважати, що зазначені події мали місце.

Суд погоджується з позицією відповідача про те, що позивач декларуючи себе організатором та учасником такої надзвичайно великої кількості мітингів та акцій протесту (близько 100 на рік), не зміг надати жодного доказу на підтвердження своїх тверджень щодо опозиційної діяльності, що свідчить про їх неправдоподібність.

Крім того, основна частина територій Палестини не перебуває у стані внутрішньодержавного або міжнародного збройного конфлікту.

В процесі підготовки висновку відповідач дослідив надані позивачем докази та інформацію по країні його походження з мережі Інтернет, зокрема, щодо загальної ситуації в Палестині; історії створення, структури і діяльності політичної партії «Демократичний фронт визволення Палестини» (ДФВП). Проводився також аналіз інформації по країні походження із фактами та обставинами, які повідомив позивач.

Таким чином, суд вважає, що відповідач провів всебічний, об'єктивний та неупереджений аналіз обставин, що мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується матеріалами особової справи №2016LV0010.

З врахуванням викладеного, суд дійшов до переконливого висновку про те, що позивач за жодною з конвенційних ознак не переслідувався, у нього відсутні обґрунтовані підстави для надання йому захисту в Україні. З огляду на це, рішення відповідача №82-17 від 15.03.2017 про відмову у визнанні громадянина Палестини ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та скасуванню не підлягає, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то така задоволенню не підлягає, оскільки суд не знайшов підстав для визнання протиправним та скасування рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то така є безпідставною і задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Порядок повідомлення особи про прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регулюється Законом України №3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила).

Частиною 13 статті 10 Закону України №3671-VI визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа вказаного центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Вказана норма кореспондується із підпунктом "а" пункту 6.9. Правил, відповідно до якого при отриманні рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 29), з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Суд не встановив порушень Закону України №3671-VI та Правил при оформленні та врученні ГУ ДМС України у Львівській області повідомлення від 05.04.2017 №87 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке відповідає формі, встановленій додатком 29 Правил.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до положень п. 23 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду, такий фактично не сплачувався, доказів на підтвердження інших судових витрат не надано, тому судові витрати у відповідності до положень статті 94 КАС України стягненню із сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову громадянина Палестини ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя А.Г. Гулик

Суддя В.М. Сакалош

Суддя Р.М. Брильовський