Справа № 815/5580/16
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5580/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Левчук О.А.,

судді Бойко О.Я.

судді Катаєвої Е.В.

за участю секретаря Тишкової Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17 червня 2016 року № 325-16, зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту відповідач або ДМС України), в якому зазначив, що 11.10.2016 року він отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області за № 233 від 26 липня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної сліжби України від 17.06.2016 року № 325-16.

Позивач вважає рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016 року № 325-16 необґрунтованим, незаконним та таким що підлягає скасуванню, та зазначив, що ДМС України не прийняла до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 ОСОБА_2 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності ОСОБА_3. В звязку з чим, позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 червня 2016 року № 325-16 та зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того зазначив, що під час здійснення анкетування та проведення співбесіди позивачу не було забезпечено та не надано належного перекладача, тому він був змушений покликати знайомого, з яким він працює на ринку та який був вільним у той момент. Таким чином, позивач вважає, що його права були порушені, а Державною міграційною службою України винесено неправомірне рішення про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в основу якого покладено неправильний переклад.

У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи його необґрунтованим, та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях. В обґрунтування заперечень зазначив, що звернення позивача з приводу набуття міжнародного захисту є необгрунтованим та в ньому міститься завідомо неправдоподібна інформація та ознаки зловживання процедурою набуття захисту, зокрема в письмовій заяві позивач зазначив, що причиною виїзду з ОСОБА_3 стало військово-політичне становище в країні, однак під час анкетування та протоколів назвав особисті переслідування з боку талібів. Також, заявник зазначає різні дати візиту талібів та надходження від них погроз та різні причини припинення роботи в організації BARAK, так під час протоколу співбесіди позивач стверджував, що припинив роботу через різноманітні чутки та особисті побоювання привертути увагу талібів, а згідно іншої дати співбесіди вказав, що під час роботи почав отримувати попередження від талібів.

Крім того, відповідач зазначає, що проведеним аналізом наданих документів можливо виявити елементи фальсифікації, що вказує на їх підробку. Так, позивачем надано сертифікат з місця роботи, що він надавав підтримку організації «Барг», проте документ містить елементи синтаксичних помилок та підробок, що є неприпустимим для листування в міжнародній компанії. Також, в логотипі організації зазначено назва BARС, в той час в іншій частині документа назву організації зазначано як BRAC.

Також відповідач вказує, що під час співбесіди позивач неодноразово плутався у поясненнях, що вказує на необгрунтованість та вигаданість загальної легенди переслідування, з урахуванням виявлених відмінностей.

Таким чином, на думку відповідача, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповіданості до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катуванння у разі його повернення на Батьківщину, у регіон постійного проживання його та членів його родини.

Що стосується ненадання перекладача, то представник відповідача пояснив, що відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» заявник подає до міграційної служби заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мовою, якою він володіє та згідно п. 3 ст. 8 цього ж Закону має право залучити перекладача за свій рахунок.

Таким чином, на думку відповідача, рішення Державної міграційної служби України від 17 червня 2016 року № 325-16 прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 ОСОБА_2, є громадянином ОСОБА_3, уродженець - пров. Нангархар, район Сорхрод, національність афганець, пуштун, віросповідання іслам-суніт.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 ОСОБА_2 покинув країну походження 10.10.2015 року авіарейсом Кабул (ОСОБА_3) -Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ), на підставі національного паспорту та російської візи. На території Російської Федерації знаходився 2 дні, після чого 14.10.2015 року нелегально перетнув кордон України на автомобілі посередника за винагороду.

02.11.2015 року, ОСОБА_1 ОСОБА_2, звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності тим, що у звязку з військово-політичною ситуацією на батьківщині його життю загрожувала небезпека, були погрози зі сторони угрупування Талібан, тому йому довелось покинути ОСОБА_3.

15.11.2015 року наказом в.о. начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 216 відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 (а.с.144 т. 1).

13.01.2016 року наказом т.в.о. заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 6 у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 (а.с. 154 т. 1)

За результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 № 2015OD0335 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с 76-89 т. 1).

Так, зокрема, аналізом особової справи, співробітники Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області дійшли висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань або дискримінації, які могли б підпадати під конвенційні ознаки визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обгрунтовані підстави стати жертвою переслідувать за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також не встановлено жодних фактів щодо можливого застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійного проживання заявника та членів його родини (провінція Нангархар) відсутні будь-які збройні конфлікти. Близькі члени родини шукача захисту, а саме: батько, матір та два брата на момент проведення процедурної частини набуття міжнародного захисту проживали у провінції Нангархар, інформація щодо їхнього переслідування відсутня. Ані заявник, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, інформація щодо здійснення нападів на братів заявника та щодо викрадення батька не знаходить жодних підтверджень при аналізі матеріалів особової справи та вважається надуманою.

Також, проведеним працівниками управління аналізом встановлено, що заявник транзитом перебував на території Російської Федерації, але звернення з приводу набуття міжнародного захисту не здійснював, оскільки мав намір стосовно виїзду до країн Європи.

17.06.2016 року рішенням Державної міграційної служби України № 325-16 висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 75 т. 1).

11.10. 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 233 від 06.07.2016 року (а.с. 67 т. 1).

Позивач не погодився із прийнятим рішенням та 17.10.2016 року оскаржив його до суду.

19.10.2016 року Одеським окружним адміністративним судом на підставі п. 4 ч.3 ст. 108 КАС України винесено ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.06.2016 року та зобов'язання визнати особу біженцем та розяснено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

24.10.2016 року представником позивача отримано копію ухвали від 19.10.2016 року разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами та 25.10.2016 року представник позивача повторно звернувся до Одеського окружного адміністративного позову з відповідною позовною заявою.

Таким чином, позивачем не пропущено процесуальний строк звернення до суду, встановлений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_4 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Як вбачається з матеріалів особової справи, під час проходження співбесіди позивач повідомляв про обставини, які викликають у нього побоювання стати жертвою переслідувань в разі його повернення до країни походження, зокрема вказував на те, що на його адресу надходили погрози фізичної розправи в звязку з тим, що він співпрацював з американською організацією у якості перекладача з мови пушту на англійську (а.с. 119).

Також, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 ОСОБА_2, подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби України, повідомивши про відомі йому обставини, які викликають у нього побоювання стати жертвою переслідувань та надавши наявні в нього документи в обгрунтування заяви (а.с. 171-179 т.1).

Відповідно до п. г ч. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-звязку.

Згідно до п. 3.1. Правил у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таке ознайомлення здійснюється мовою, яку розуміє заявник або його законний представник.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника

Разом з тим, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3 та не володіє українською та російською мовами. При цьому, рідна мова пушту, володіє англійською та фарсі.

Відповідно до п. 4.1. Правил під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Згідно п. 5.1. Правил після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви. Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону. У разі залучення перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, психолога і педагога для участі в співбесіді уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає зазначених осіб (перекладача, психолога і педагога) про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Таким чином, з аналізу вищевикладених норм законодавства слідує, що на будь-якому етапі розгляду заяви, заявник повинен бути забезпечений послугами перекладача з мови, якою він може спілкуватися.

Відповідно до ч. IV п. 192 Керівництва УВКБ ООН заявнику повинні бути надані всі необхідні умови, включаючи компетентного перекладача, щоб звернутися з клопотанням до відповідного органу.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 жовтень 2011 року затверджено План заходів з реалізації Концепції державної міграційної політики в якому п. 13 передбачено протягом 2012 року забезпечити належне функціонування бази даних про перекладачів. Такий обовязок покладено на Державну міграційну службу України, Міністерство внутрішніх справ України, Адміністрацію Держприкордонслужби, Вищий адміністративний суд України (за згодою), Державну судову адміністрацію (за згодою).

Так, 11 березня 2013 року наказом Міністерства внутрішніх справ України №228 затверджено Порядок ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, згідно якого ведеться реєстр перекладачів, які можуть залучатися органами державної влади для надання послуг перекладу під час розгляду заяв та проведення співбесід з біженцями та іншими категоріями мігрантів.

Таким чином, на відповідача покладено обовязок щодо забезпечення заявнику перекладача з мови, якою він може спілкуватися та у розпорядженні та вільному доступі відповідача знаходиться реєстр перекладачів, яких він може та повинен залучати до розгляду заяв.

Так, перекладач це особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється розгляд заяв та оформлення документів, та іншою мовою, знання якої необхідно для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту йому не було забезпечено належного перекладу, оскільки міститься відмітка посадової особи міграційної служби, що переклад на російську мову складений невідомою особою (а.с. 111 т. 1).

Крім того, з матеріалів міграційної справи ОСОБА_1 ОСОБА_2, копія якої надана до суду, вбачається, що на анкеті заявника міститься відмітка посадової особи міграційного органу перекладач ОСОБА_5 Іналгулла, ІНФОРМАЦІЯ_1, ПБ 003052, проте жодного підтверджуючого документу володіння вказаною особою мовою, якою здійснювалось оформлення документів та мовою заявника немає, а також відсутня розписка про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (а.с. 112 т. 1).

Наведене свідчить про те, що при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не дотримано встановлену законом процедуру розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки до перекладу допущено невстановлену особу, окрім того якщо перекладач допустив помилки у перекладі, то ці помилки вплинули на реалізацію заявника його прав та обовязків, або ж могли призвести до неправильного встановлення обставин, якими обґрунтовано звернення за захистом.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «І.М. проти Франції» (9152/09, 02 лютого 2012 року) зазначив, що складнощі з якими зіткнувся заявник значно ускладнювалися лінгвістичним фактором, оскільки на даному етапі жодне з тлумачень не було прийнято до уваги.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивач неодноразово плутався у поясненнях, що вказує на необгрунтованість та вигаданість загальної легенди переслідування, з урахуванням виявлених відмінностей, оскільки саме через незабезпечення належного перекладу могли виникнути лінгвістичні складнощі спілкування між позивачем, ОСОБА_1 ОСОБА_2, та співробітниками міграційної служби.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, дослідивши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що наявні підставі для зобовязання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

За таких обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами доказів, встановлених фактів, з урахуванням приписів ст. 11 КАС України, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17 червня 2016 року № 325-16, зобовязання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17 червня 2016 року № 325-16 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобовязання відповідача, Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 99, 100, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 червня 2016 року № 325-16 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 11 липня 2017 року.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Суддя О.Я. Бойко

Суддя Е.В. Катаєва