Справа № 826/25701/15
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2017 року № 826/25701/15

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний склад №1»
до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві
про визнання протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.09.2015р. № та №
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернулось Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний склад №1» (надалі - ТОВ «Логістичний склад №1», позивач) з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві (надалі - ДПІ у Дніпровському районі/податковий орган, відповідач)про визнання протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.09.2015 р. № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 10.03.2016р. у справі №826/25701/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016р., позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м.Києві від 16.09.2015р. №, №.

Ухвалою Вищим адміністративним судом України від 21.03.2017р. касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві задовольнити частково. Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 10.03.2016р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016р. у справі №826/25701/15 в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 16.09.2015р. № в частині 321637,50 грн. (257310,00грн. - за основним платежем, 64327,50грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями) та № в частині 926655,00грн. (617770,00грн. - за основним платежем, 308885,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями) скасувати. Справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 10.03.2016р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016р. у справі №826/25701/15 залишити без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 20.04.2017р. зазначену справи прийнято до провадження.

У судовому засіданні представником позивача позовні вимоги підтримано у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представником відповідача надано суду усні пояснення щодо заявлених позовних вимог.

З урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами доказами.

Судом під час переходу до розгляду в письмове провадження зобов'язано відповідача подати до суду письмові пояснення, станом на час винесення рішення відповідачем не надано суду пояснень.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

На підставі направлення №2709 від 12.08.2015р., наказу №1245 від 12.08.2015р. та у відповідності до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.11п.78.1 ст.78 ПК України, проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Логістичний склад №1» з питань правильності відображення у податковому обліку податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД» за період з 0101.20.14р. по 0107.2015р.,

За результатами перевірки складено акт №33/26-53-22-05-24/35912697 від 25.08.2015р., яким встановлено порушення:

п.138.2 абз. «г» пп. 138.10.3 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 909109,00грн.

п.198.6 ст.198, п.201.1, п. 201.2, п. 201.4, п. 201.7 ст. 201 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму 1341992,00грн. в тому числа за квітень 2014р. на суму 139242,00грн., за травень 2015р. на суму 149040,00грн., за червень 2014р. на суму 144700,00грн. за серпень 2014р. на суму 92720,00грн., за вересень 2014року на суму 80520,00грн., за жовтень 2014року на суму 118000,00грн., за листопад 2014року на суму 1385000,00грн., за грудень 2014року на суму 147400,00грн., за січень 20015року на суму 127950,00грн., га лютий 2015року на суму 135600,00грн., за березень 2015року на суму 683200,00грн.

На підставі акту перевірки податковим органом 16.09.2015р. винесено податкові повідомлення-рішення за формою «Р» №000310225, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем - податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 136386,00грн. (з яких 909109,00грн. - за основним платежем та 227277,00грн. - за штрафними санкціями) та за формою «Р» №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем - ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 2012988,00грн. (з яких 1341992,00грн. - за основним платежем та 670996,00грн. - за штрафними санкціями).

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи та докази, з урахування ухвали ВАСУ від 21.03.2017р., суд зазначає наступне.

Скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 10.03.2016р. та Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016р. ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.03.2017р зауважено, що судами відхилено наявний у матеріалах справи протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 05.05.2015 року, який є директором ТОВ «Тоніс ЛТД», в рамках досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000259, за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України. Відповідно до пояснення ОСОБА_1 він є непричетним до діяльності підприємства, договорів не укладав, актів виконаних робіт, податкових, видаткових накладних не підписував.

Частиною 5 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, відповідно до даних довідки з ЄДРПОУ №339580, основним видом діяльності Позивача є надання в оренду власного чи орендованого нерухомого майна, неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

Як вбачається з Акту, у період з 01.01.2014р. по 01.07.2015р. ТОВ «Логістичний склад №1» для забезпечення своєї господарської діяльності замовлено та придбано послуги з розробки, друку та розповсюдження рекламних матеріалів та клінінгових послуг, у рамках господарських правовідносин із наступними контрагентами (Виконавцями), а саме, із ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.03.2017р. встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ «КВП «Спецбуд» та ТОВ «Компанія БСТ» відповідно до наявних в матеріалах справи відомостей були належними чином зареєстровані у ЄДРПОУ та являлись платниками податку на додану вартість.

Доводи податкового органу про неможливість встановлення з наданих до перевірки документів місць надання послуг з розповсюдження рекламної продукції є безпідставним, оскільки в таких документах вказувались місця надання послуг (станції метро), що підтверджено матеріалами справи.

Таким чином, судом першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінка яким дана з дотриманням ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, зроблений правильний висновок про недоведеність відповідачем, на якого в силу норми ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов'язок доказування, правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень в частині господарських правовідносин між позивачем та ТОВ «КВП Спецбуд» та ТОВ Компанія БСТ». Так, судом встановлено, що реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, які відповідають вимогам законодавства.

Щодо взаємовідносин з ТОВ «Тоніс ЛТД» суд, з урахуванням вимог ухвали ВАСУ від 21.03.2017р., зазначає наступне.

Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 21.03.2017р. зазначив, що у ході розгляду справи судами відхилено наявний у матеріалах справи протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 05.05.2015 року, який є директором ТОВ «Тоніс ЛТД», в рамках досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000259, за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України. Відповідно до пояснення ОСОБА_1 він є непричетним до діяльності підприємства, договорів не укладав, актів виконаних робіт, податкових, видаткових накладних не підписував.

У постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 року (справа № 21-421а11) міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Отже, оскільки у справі, яка розглядається, містяться відомості, що посадова особа контрагента позивача ТОВ «Тоніс ЛТД» заперечує свою участь у створенні та діяльності цього товариства, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, то перевірка та встановлення таких обставин має значення для правильного вирішення спору.

З приводу укладених договорів на виготовлення поліграфічної продукції, на розповсюдження поліграфічної продукції та на надання клінінгових послуг між позивачем та ТОВ «Тоніс ЛТД» (період листопад-грудень 2014року - донарахування з податку на прибуток, листопад-грудень 2014 року, січень-березень 2015року - донарахування з податку на додану вартість), на підтвердження виконання яких позивачем надано договори з додатками, податкові накладні, акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), акти взаємних розрахунків, банківські виписки, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 138.1 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пп.138.4, 138.6 - 138.9, пп.138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з п.138.5, пп.138.10.5, 138.10.6 п.138.10, пп.138.11, 138.12 цієї статті, п.140.1 ст.140 і ст.141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п.138.3 цієї статті та у ст.139 цього Кодексу.

Абзацом 1 п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених р.II цього Кодексу.

Відповідно пп.138.10.3 п.138.10 ст.138 ПК України до складу інших витрат включаються, зокрема, витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона), тощо.

В пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з р.V цього Кодексу.

Згідно із пп.«а» п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст.198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Абзацом 2 п.198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11ст.201 цього Кодексу.

Разом із тим, згідно із положеннями п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Згідно з п.201.7 ст.201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При цьому, у п.201.10 ст.201 ПК України зазначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У той же час, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулюються Законом №996. поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ч.1 ст.2 Закону №996).

Згідно зі ст.1 Закону №996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч.2 ст.3 Закону №996).

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ст.1 Закону №996 первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Пунктом 1.1 р.1 Положення №88 передбачено, що дане положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету.

Згідно п.1.2 Положення №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2.1 р.2 Положення №88 встановлено порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (установи), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (п.2.2 р.2 Положення №88).

Тобто, будь-які документи (у тому числі договори, акти, рахунки, звіти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, як наслідок, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, у той час, як такою умовою для відображення у податковій звітності витрат платника на проведення рекламних та інших передпродажних заходів - є фактичне понесення таких витрат, що підтверджені необхідними документами первинного обліку, у межах реальної господарської діяльності.

На підтвердження правомірності формування задекларованих позивачем показників податкової звітності за період з 01.01.2014р. по 01.07.2015р., на які вплинуло понесення останнім витрат, зокрема, на оплату рекламних та клінінгових послуг за господарськими операціями із ТОВ «Тоніс ЛТД» позивачем, окрім зазначених вище Договорів та відповідних до них Додатків, були надані податковому органу до перевірки наступні документи первинного обліку, а саме: специфікації, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти звірки взаємних розрахунків, податкові накладні, виписки по особовому банківському рахунку.

Надана до перевірки документація, хоча і надавалась контролюючому органу, однак не була розцінена як первинна, а правочини укладені позивачем з ТОВ «Тоніс ЛТД» розцінені відповідачем як такі, що не мали реальних наслідків.

Вищий адміністративний суд України в листі від 02.06.2011 р. №742/11/13-11 зазначив, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Крім того, інформаційним листом Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 р., зі змісту якого вбачається, що задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі п.1 ч.2 ст.110, ст.114 КАС України.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів. Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Окрему увагу слід звернути на припис інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 №1936/11/13-11стосовно наступного: «судам апеляційної інстанції при вирішенні питання про прийняття доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, варто враховувати приписи ч.2 ст.195 КАС України. Згідно з наведеною нормою, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом апеляційної інстанції доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції, апеляційний суд повинен зазначити у своєму рішенні поважні причини, з яких такі докази не могли бути надані до суду першої інстанції. Наведене стосується також і доказів, які були витребувані судом першої інстанції, але не були надані позивачем або відповідачем».

Згідно із зазначеним, ухвалою від 24.11.2015 р. судом випробовувались від позивача документи по справі, які мають засвідчувати мету здійснення господарських операцій та зв'язок між фактом придання у ТОВ «Тоніс ЛТД» послуг із господарською діяльністю ТОВ «Логістичний склад №1».

У той же час, позивачем були надані документи, які, на його думку, в повному обсязі посвідчують реальність спірних господарських операцій між ТОВ «Тоніс ЛТД», з огляду на які судом встановлено наступне.

ТОВ «Тоніс ЛТД» за укладеним договором №2/11- від 03.11.2014р. на виготовлення поліграфічної продукції, а саме рекламних листівок, кількість та вартість яких визначається додатками до даного договору.

Умовами договору також встановлено, що термін виготовлення продукції не повинен перевищувати 25 днів з моменту підписання договору, а прийняття виконаних робіт приймається замовником на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт (п. 5, 6 Договору).

Додатками до договору №1 від 03.11.2014р., №2 від 01.12.2014р., №3 від 003.01.2015р., №4 від 02.02.2015р. та №5 від 02.03.2015р. сторони домовили про кількість рекламних листівок, та їх вартість. Отримання продукції від ТОВ «Тоніс ЛТД» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі.

ТОВ «Тоніс ЛТД» за укладеним договором №3/11-14 від 03.11.2014р. на розповсюдження поліграфічної продукції, а саме з розповсюдження рекламних листівок на станція метро у місті Києві, вартість таких послуг встановлюються додатками до договору.

Відповідно до п. 5 Договору розповсюдження продукції повинно здійснюватись протягом 29 днів з моменту отримання поліграфічної продукції. Виконання послуг за вказаним договором підтверджується актом приймання-передачі послуг.

Додатками до договору №1-4 встановлено загальну вартість послуг, а також визначено, що розповсюдження рекламної продукції повинно здійснюватись на станція метро м. Києва, таких як Берестейська, Нивки, Харківська, Дарниця, Героїв Дніпра, Мінська, Оболонь, Петрівка, Святошино та Академмістечко. Отримання послуг від ТОВ «Тоніс ЛТД» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі.

ТОВ «Тоніс ЛТД» за укладеним договором №4/11-14 від 04.11.2014р. на надання клінінгових послуг на об'єктах позивача, що визначені додатками до договору.

Також, додатками до даного договору визначаються види клінінгових послуг, їх періодичність виконання та вартість.

Умовами договору встановлено, що з періодичністю виконання робіт, виконавець надає замовнику акти здачі-приймання послуг.

Специфікацією №1 до договору визначено, що до переліку робіт входять миття фасадних вікон, миття вікон, миття підлоги на складі, вологе прибирання підсобних приміщень, миття стін, прибирання санвузлів, вологе прибирання сходів прибирання тротуару вручну, прибирання снігу та ін..

Як вбачається із наявних матерів справи, Додатками до даного договору за №1-4 ТОВ «Тоніс ЛТД» здійснювало роботи із прибирання снігу, прибирання тротуару в ручну, вологе прибирання підсобних приміщень та миття підлоги на складів.

Відповідно до змісту наданих копій актів приймання-передачі виконаних робіт, а також із змісту зазначених вище додатків до договору, такі роботи проводились за адресою: м.Київ вул. Алма-Атинська, 35-А, із регулярністю передбаченою додатками до договору.

Взаємовідносини позивача із зазначеними суб'єктами господарювання вплинули на формування ним податкового кредиту та валових витрат, у перевіряє мий період.

За результатами дослідження наданих ТОВ «Логістичний склад №1» до перевірки документів первинного обліку (Договори, Додатки до них та специфікації, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти взаємних розрахунків, податкові накладні, банківські виписки), що наявні у матеріалах справи, судом встановлено відображення у них необхідної для цілей оподаткування інформації про зміст отриманих рекламних послуг, їх вартість, що свідчить про відповідність таких документів вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Проте, з огляду на зміст акту перевірки, який слугував підставою донарахування спірних сум грошових зобов'язань з податку на прибуток та ПДВ із застосуванням штрафних санкцій, вбачається, що до висновків про безтоварність правочинів укладених позивачем з та ТОВ «Тоніс ЛТД», а надана документація не розцінена як первинна, оскільки із отриманої податкової інформації стало відомо, що у таких суб'єктів господарювання крім зобов'язань перед позивачем були також численні зобов'язання перед іншими суб'єктами господарювання, в обсягах, не можливих для виконання, враховуючи відсутність матеріали та технічних засобів.

Зокрема контролюючим органом встановлено, що відповідно до податкової інформації, послуги, що надавались позивачу відповідно до договорів укладених з ТОВ «Тоніс ЛТД», не відносяться до видів діяльності вказаних суб'єктів господарювання, а кількість працівників, у такого товариства не могла забезпечити виконання робіт у визначених договорах об'ємах, з урахуванням зобов'язань перед іншими контрагентами, у ці ж періоди.

Такі міркування податкового органу не ґрунтуються на жодних доказів, містять виключно припущення, та повністю спростовуються наявними матеріалами справи.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи копій Виписки із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та витягу з реєстру платників податків № 194, ТОВ «Тоніс ЛТД» зареєстровано 28.04.2014 р. на перебуває на обліку у податкових органах як платник податку на додану вартість з 01.07.2014р.

Відповідно до даних, встановлених відповідачем підчас проведення перевірки, ТОВ «Тоніс ЛТД» визнано банкрутом, відповідно до Постанови Господарського суду Чернігівської області від 03.07.2015р. у справі №927/847/15, однак на час винесення вказаного рішення, взаємовідносини з позивачем булі закінчені.

Визнання суб'єкта підприємницької діяльності банкрутом самі по собі не призводять до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляє правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні.

В матеріалах перевірки зазначено про постанову старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України радника юстиції Гришина І.В. від 25.06.2015р. про призначення документальної позапланової перевірки та пояснення директора ТОВ «Тоніс ЛТД» ОСОБА_1 щодо непричетності його до діяльності підприємства, оскільки вказані документи в силу приписів кримінального-процесуального законодавства України є лише одним із засобів доказування в кримінальній справі, а наявність порушеної кримінальної справи, до моменту прийняття судом вироку не засвідчує наявність або відсутність в діях особи складу злочину.

Результати оперативно-розшукових заходів в рамках кримінальної справи є не доказами, а лише відомостями про джерело тих фактів, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом.

Однак, як вбачається з постанови про призначення документальної позапланової перевірки від 25.06.2015р. старшим слідчим Гришиним І.В. розслідується кримінальна справа за фактами розкрадання державних коштів службовими особами ПАТ «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз Україна» (кримінальне провадження №0000259).

В зв'язку з чим, суд зобов'язав відповідача надати суду докази та інформацію щодо порушення кримінальної справи по факту та/або наявність вироку відносно ОСОБА_1

Однак, податковим органом проігноровано надання суду витребуваних судом доказів та пояснень відносно вище зазначеного.

Суд також наголошує, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентами податку до бюджету, від перебування постачальників за юридичною адресою, а також від їх господарських та виробничих можливостей.

Зокрема, аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.08.2012р. №К-39842/10 та в постанові Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013р. по справі №2а-6067/11/1470.

До того ж, з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у податковому праві у будь-якому випадку самі по собі порушення контрагентом-постачальником податкової дисципліни не може бути підставою для відповідальності платника податків - покупця за відсутності доказів узгодженості їх дій.

Таким чином, факт проведення правоохоронними органами досудового розслідування за фактом створення і діяльності фіктивних підприємств не є належним доказом у справі. При цьому, відповідачем не надано суду відомостей щодо прийняття процесуальних рішень у даному досудовому розслідуванні, а також вироку суду, який би набрав законної сили щодо створення і діяльності саме ТОВ «Тоніс ЛТД».

Суд звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у ТОВ «Тоніс ЛТД» матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано, а відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов'язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Суд зазначає, що податковий орган переважно обґрунтовує правомірність своїх рішень нереальністю спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «Тоніс ЛТД». Втім, сам акт перевірки не містить будь-якого документального підтвердження щодо відсутності фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам з цими контрагентами, а викладені у ньому висновки щодо нікчемності укладених правочинів не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Крім того, суд також звертає увагу, що оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин, змісту господарських операцій може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то господарські зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Між тим, Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що Позивач як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємством було одержання Позивачем податкової вигоди.

Суд звертає увагу, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення Позивачем до податкового кредиту сум ПДВ та понесених витрат до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, контрагенти були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також мали свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про нього, наведеного у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Разом із тим, слід ураховувати вимоги ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», згідно із якою відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, були внесені до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Податковим органом, також не надано суду доказів припинення ТОВ «Тоніс ЛТД» (скасування державної реєстрації, виключення його з ЄДРПОУ) внесення недостовірної інформації до ЄДРПОУ, тощо, під час взаємовідносин із позивачем.

В свою чергу, надані відповідачем суду докази не дають підстав для висновку, що вчинені ТОВ «Логістичний склад №1» із ТОВ «Тоніс ЛТД» господарські операції є сумнівними, не відповідають дійсному економічному змісту, і вчинені з метою одержання доходу саме за рахунок податкової вигоди за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність.

Наведені обставини свідчать, що податковий орган формально підійшов до встановлення правомірності формування Позивачем даних податкового обліку, викладені в Акті перевірки висновки не ґрунтуються на дослідженні Договорів підряду та Договорів поставки, які укладалися позивачем із ТОВ «Тоніс ЛТД», а висновки про їх формальність ґрунтуються виключно на припущеннях не підтверджених жодними доказами.

Відповідно до п. 44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, у зв'язку з наявністю у позивача відповідних первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, зокрема, податкових накладних, суд дійшов висновку про обґрунтованість дій ТОВ «Логістичний склад №1» щодо формування податкового кредиту та валових витрат по взаємовідносинах зі вказаним контрагентом.

Покупець не може нести відповідальність за можливе порушення податкового законодавства продавцем-контрагентом, за умови необізнаності першим щодо таких порушень.

Відповідачем не надано доказів того, що позивач знав або міг дізнатися про те, що ТОВ «Тоніс ЛТД», можливо, порушують вимоги податкового законодавства, зокрема, щодо подання податкової звітності, відсутності за юридичним місцезнаходженням тощо, а також доказів того, що позивач був безпосередньо залучений до можливих зловживань контрагента у системі оподаткування.

З огляду на викладене, за вказаними вище та відображеними в акті перевірки порушеннями, допущеними начебто позивачем при взаємовідносинах із контрагентами, податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач як платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємством було одержання позивачем податкової вигоди, що свідчить про необґрунтованість зроблених податковим органом висновків та протиправність прийнятих із зазначених підстав податкових повідомлень-рішень від 16.09.2015р. № та №, що підлягають скасуванню повністю.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

З огляду на вищевказане суд, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю.

Керуючись положеннями ст.ст. 71, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний склад №1» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.09.2015р. № та № повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.В. Смолій