Справа № 810/4184/16
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/4184/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кушнова А.О. Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

04 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Шевчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и в:

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу ДПА України від 06 грудня 2011 року №1401-о ОСОБА_2 було звільнено з посади головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПА України юридичного департаменту ДПА України відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з реорганізацією ДПА України та скороченням штатної численності працівників.

У зв'язку з порушенням, на думку позивача, ДПА України норм трудового законодавства в частині непроведення виплати всіх належних позивачу сум на день звільнення та нездійснення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду, за результатами розгляду якого постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 06 березня 2013 року у справі №2а-3492/12/2670, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2013 року, позов задоволено частково, стягнуто з ДПС України на користь позивача грошову компенсацію за невикористані 23 календарних дня щорічної відпустки за період роботи з 27 січня 2011 року по 06 грудня 2011 року із розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_2, визнано дії ДПА України щодо невидачі трудової книжки позивачу в день звільнення та непроведення розрахунку по заробітній платі в день звільнення неправомірними, стягнуто з ДПС України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача. Вказане судове рішення набрало законної сили 08 липня 2013 року в силу вимог ст.254 КАС України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2013 року №К/800/38687/13 повернуто касаційну скаргу Міністерства доходів і зборів України на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 06 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2013 року у справі №2а-3492/12/2670.

За наслідками оскарження звільнення позивача у судовому порядку постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 03 квітня 2013 року у справі №826/1984/13-а, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2013 року, адміністративний позов ОСОБА_2 до ДПА України, ДПС України, третя особа - голова комісії з проведення реорганізації ДПА України Захарченко В.Ю. задоволено частково, скасовано наказ ДПА України від 06 грудня 2011 року №1401-о, поновлено позивача на посаді головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПС України юридичного управління департаменту правової роботи ДПС України з 07 грудня 2011 року, зобов'язано ДПС України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2011 року по 03 квітня 2013 року, з урахуванням постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 06 березня 2013 року у справі №2а-3492/12/2670, після набрання останньою законної сили, та з урахуванням сум, одержаних ОСОБА_2 у Мисайлівській сільській раді та Богуславському районному центрі зайнятості. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 03 квітня 2013 року у справі №826/1984/13-а, наказом ДПС України від 17 червня 2013 року №422-о «Про поновлення ОСОБА_2» скасовано наказ ДПА України від 06 грудня 2011 року №1401-о «Про звільнення ОСОБА_2», поновлено з 07 грудня 2011 року ОСОБА_2 на посаді головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПС України юридичного управління Департаменту правової роботи ДПС України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 листопада 2015 року постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 03 квітня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2013 року у частині зобов'язання ДПС України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу скасовано та у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 22 липня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ДФС України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 66911,05 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 11 жовтня 2016 року в силу вимог ст.254 КАС України.

Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 11 січня 2017 року №U583-8A7E-8CKH-DRAU, суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно постанови Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року у справі №826/1984/13-а у повному обсязі ДФС України виплачено 14 листопада 2016 року шляхом зарахування на картковий рахунок позивача НОМЕР_1.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що дія ст.117 КЗпП України у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає, оскільки право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати має звільнений працівник, якому підприємство своєчасно не виплатило належні йому при звільненні суми заробітної плати, проте питання несвоєчасності проведення розрахунку з позивачем при його звільненні 06 грудня 2011 року, а саме, стягнення на користь позивача грошової компенсації за невикористані 23 календарних дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати на підставі ст.117 КЗпП України, вже вирішено постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 06 березня 2013 року у справі №2а-3492/12/2670, яка набрала законної сили 08 липня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу» (в редакції, що була чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до ст.11 Закону України «Про державну службу» державні службовці мають право, зокрема, на оплату праці залежно від посади, яку він займає, рангу, який йому присвоюється, якості, досвіду та стажу роботи.

В силу вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, з прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов'язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов'язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 03 квітня 2013 року у справі №826/1984/13-а наказом ДПС України від 17 червня 2013 року №422-о ОСОБА_2 поновлено на посаді головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПС України юридичного управління департаменту правової роботи ДПС України з 07 грудня 2011 року.

В подальшому, наказом ДПС України від 26 вересня 2013 року №625-о позивача було звільнено з вказаної посади на підставі ч.5 ст.36 КЗпП України у зв'язку з переведенням його на роботу до ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у Київській області.

Як вбачається з адміністративного позову ОСОБА_2, останній просить стягнути з ДФС України середній заробіток за час затримки розрахунку з 17 червня 2013 року (часу поновлення його на посаді) по день фактичного розрахунку (14 листопада 2016 року) в розмірі 317457 грн.

Питання своєчасності розрахунку з позивачем при його звільненні згідно наказу ДПА України від 06 грудня 2011 року №1401-о, в частині стягнення з ДПС України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, вирішено судовим рішенням у справі №2а-3492/12/2670, зокрема, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 06 березня 2013 року встановлено, що з позивачем не проведено повний розрахунок із заробітної плати при його звільненні 06 грудня 2011 року, оскільки останнє зарахування на зарплатну карточку позивача здійснено 01 лютого 2012 року, тобто не в день звільнення, а через 58 днів після звільнення, а також ДПА України не проведено повний розрахунок з позивачем при його звільненні в частині невиплати належної компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Разом з тим, згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається компетентним органом за наслідками вирішення трудового спору та не є винагородою чи компенсацією у зв'язку з виконанням трудових обов'язків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, присуджений судом за наслідками встановлення під час розгляду трудового спору факту незаконного звільнення працівника, має іншу правову природу і за своєю суттю є відповідальністю роботодавця перед працівником за порушення його трудових прав, зокрема, права на працю та її оплату, та стягнення коштів, присуджених позивачу судовим рішенням в адміністративній справі №826/1984/13-а, має здійснюватись на загальних підставах, зокрема, добровільно або якщо боржник відмовляється здійснити перерахунок відповідних сум - у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». У порядку цього ж Закону має вирішуватись питання відповідальності боржника за несвоєчасне виконання (виконання не у повному обсязі) рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, після ухвалення судом рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та звернення його до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і положення ст.117 КЗпП України до таких правовідносин застосовуватись не можуть.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2013 року у справі №826/1984/13-а зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 03 квітня 2013 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2013 року в частині, яка не підлягає негайному виконанню. Таким чином, обов'язок відповідача щодо виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 66911,05 грн. визначений судовим рішенням у справі №826/1984/13-а, яке набрало законної сили 11 жовтня 2016 року.

Відповідно до вимог ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), наведеній у рішенні від 08 квітня 2010 року, незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. У зв'язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 грудня 2016 року №428/7002/14-ц, відповідно до якого невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, та у постанові від 15 вересня 2015 року №21-1765а15, відповідно до якого у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В силу ч.1 ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів зазначає, що предметом розгляду у справах, які переглядались Верховним Судом України, було застосування до роботодавця відповідальності у вигляді покладення обов'язку виплатити звільненому працівникові компенсацію за невиконання рішення суду, яким з установи (організації) було стягнуто заборгованість із заробітної плати, що цілком охоплюється правовим регулюванням, закріпленим у ч.2 ст.117 КЗпП України.

В той же час, предметом розгляду у даній справі є застосування до відповідача положень ст.117 КЗпП України за невиконання рішення суду щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в якості підстави позову ОСОБА_2 посилається на невиконання відповідачем рішення у справі №826/1984/13-а, яким з ДФС України стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням. В рамках цієї адміністративної справи судом не вирішувався спір про стягнення заборгованості по нарахованій сумі, належній звільненому працівникові (як то заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги тощо).

Колегія суддів зазначає, що поняття «заробітна плата», яка відноситься до належних звільненому працівникові сум, та поняття «середній заробіток за час вимушеного прогулу», що є відповідальністю роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, не є тотожними та мають різну правову природу.

Отже, фактичні обставини, яким надавав правову оцінку Верховний Суд України у постановах від 14 грудня 2016 року №428/7002/14-ц та від 15 вересня 2015 року №21-1765а15 не є подібними до фактичних обставин, що розглядаються в рамках даної адміністративної справи, а тому правова позиція Верховного Суду України, на яку посилається апелянт не підлягає застосуваннюя у спірних правовідносинах.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дія ст.117 КЗпП України у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає, оскільки середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу не є заробітною платою та не є виплатою, яка була нарахована позивачеві, але не була виплачена при його звільненні, а право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати має звільнений працівник, якому підприємство своєчасно не виплатило належні йому при звільненні суми заробітної плати.

В той же час, питання своєчасності проведення розрахунку з позивачем при його звільненні, зокрема, стягнення на користь позивача грошової компенсації за невикористані 23 календарних дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати, на підставі ст.117 КЗпП України було вирішено постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 06 березня 2013 року у справі №2а-3492/12/2670, яка набрала законної сили 08 липня 2013 року.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги його остаточне звільнення наказом ДПС України від 26 вересня 2013 року №625-О не є належним обґрунтуванням апеляційної скарги, оскільки жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав застосування до відповідача передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, з огляду на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не належить до заробітної плати позивача, яка мала бути виплачена ОСОБА_2 при звільненні. При цьому, звільнення позивача згідно наказу від 26 вересня 2013 року №625-О та нездійснення з ним повного розрахунку під час звільнення не було підставою адміністративного позову, натомість, позивач заявляв про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 17 червня 2013 року по 14 листопада 2016 року.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 10 липня 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Лічевецький І.О.

Мельничук В.П.