Справа № 804/3227/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 р. Справа № 804/3227/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретарі судового засідання за участю представників сторін: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про стягнення 10510 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016р. ОСОБА_4 звернулася з позовом до Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області та просить стягнути з відповідача грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів у відповідності з ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» ( чинною на момент виходу на пенсію) у розмірі 10510, 00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працювала начальником відділу з питань призначення та перерахунку пенсій № 1 управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, яке 16.12.2015р. згідно постанови КМУ № 1055 було реорганізовано та перейменовано у Криворізьке обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. Позивач зазначає, що з 23.07.2010р. їй була призначена пенсія згідно Закону України «Про державну службу», стаж її державної служби становив 14 років 11 місяців 18 днів. 05.02.2016р. вона була звільнена з посади на підставі ст.38 КЗпП України та ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» було передбачено право державного службовця у разі виходу на пенсію та за наявності стажу державної служби не менше 10 років, на одержання грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів, однак відповідачем було відмовлено їй у виплаті вказаної суми грошової допомоги, яка, виходячи з того, що її оклад становив 1051,00 грн., склала 10510,00 грн. з підстав того, що Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» було виключено ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу». Позивач вважає, що у відповідача не було законних підстав для такої відмови, оскільки вказана грошова допомога має разовий характер, право її одержання повязане з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця, а тому прийнятий після виходу на пенсію нормативно-правовий акт не може нівелювати право державного службовця на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності стажу державної служби не менше 10 років при виникненні такого права до набрання чинності будь-яких змін. Також позивач посилається і на те, що відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому вважає, що з відповідача повинно бути стягнуто 10 посадових окладів у загальному розмірі 10510,00 грн. згідно до ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» (чинною на момент виходу на пенсію).

Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином 13.06.2017р. та 14.06.2017р., що підтверджується наявними в матеріалах справи змістом телефонограми та поштовим повідомленням (а.с.60,62).

20.06.2017р. представник позивача засобами електронного звязку надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, у клопотанні просив позов задовольнити (а.с. 64-65).

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, в усних поясненнях та у письмових запереченнях на позов просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивачеві дійсно 23.07.2010р. була призначена пенсія державного службовця на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» та позивач продовжувала працювати на посаді начальника відділу з питань призначення та перерахунку пенсії № 1 і була звільнена відповідно до ст.38 КЗпП України лише 05.02.2016р. Згідно ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» (що діяв на момент призначення пенсії позивачеві) було передбачено, що державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів, тобто основними умовами для отримання 10 посадових окладів були, зокрема: наявність стажу державної служби не менше 10 років, а також вихід на пенсію (обовязковою умовою якого є звільнення). Оскільки позивач на момент призначення пенсії продовжувала працювати, то й права на отримання 10 посадових окладів не мала. Станом на момент виходу її на пенсію, а саме - з 05.02.2016р. (день звільнення) Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-УІІ від 27.03.2014р. було виключено положення ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу», які передбачали отримання 10 посадових окладів. Також представник відповідача зазначає, що позивач не зверталася до управління з приводу даного питання до 27.03.2014р., а тому відповідно до вимог діючого законодавства відповідач не має правових та законних підстав для виплати позивачеві 10 посадових окладів, оскільки питання, в тому числі і призначення грошової допомоги може бути вирішено лише в межах законодавства, що діє на час звернення до управління.

Згідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи наведене, направлене на адресу суду позивачем та його представником клопотання про розгляд справи за їх відсутності, вислухавши думку представника відповідача з приводу поданого клопотання, строки розгляду і вирішення спору, встановлені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача та його представника з урахуванням поданого клопотання у відповідності до вимог ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_4 працювала на посаді начальника відділу з питань призначення та перерахунку пенсій № 1 управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, яке згідно постанови КМУ № 1055 від 16.12.2015р. було реорганізовано та перейменовано у Криворізьке центральне обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

23.07.2010р. ОСОБА_4 була призначена пенсія згідно до Закону України «Про державну службу» у звязку з наявністю у останньої стажу роботи на посаді державного службовця, який становив 14 років 11 місяців 18 днів.

05.02.2016р. згідно наказу Управління Центрально-Міського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 07-ОС позивача було звільнено з посади у звязку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України на підставі заяви позивача, що підтверджується копією відповідного наказу (а.с.66).

У подальшому, позивач звернулася до відповідача зі зверненням щодо виплати їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів у відповідності до вимог ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» та за результатами розгляду її звернення позивачеві було відмовлено у виплаті вказаної грошової допомоги, про що зазначено у листі від 30.03.2016р. за № Ф403/02/17 зі змісту якого видно, що підставою для відмови у виплаті вказаної суми було звільнення позивача з посади державного службовця 05.02.2016р. та на момент звільнення позивача було виключено норму ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-УІІ від 27.03.2014р., а тому зазначено, що у відповідача не має правових підстав для виплати 10 посадових окладів (а.с.6).

Позивач вважає, що у відповідача не було законних підстав для відмови у виплаті їй грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів, передбачених ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу», просить стягнути з відповідача грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів, що становить 10510 грн. відповідно до ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» (чинної на момент виходу на пенсію), оскільки таке право повязане лише з певним стажем роботи на державній службі, не менше 10 років, жодних додаткових умов для виплати цієї грошової допомоги ч.13 ст.37 вказаного Закону не встановлено, а тому вважає, що прийнятий після виходу на пенсію нормативно-правовий акт не може нівелювати право державного службовця на отримання зазначеної грошової допомоги при виникненні такого права до набрання чинності будь-яких змін, вважає також, що згідно ст.58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Заслухавши представника відповідача, який брав участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність обгрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Правовідносини щодо проходження державної служби, призначення пенсії державних службовців та порядок і умови виходу їх на пенсію врегульовані Законом України «Про державну службу» (на момент виникнення спірних відносин 05.02.2016р.), а також Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-УІІ від 27.03.2014р., який набрав чинності в частині виключення п.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» з 01.05.2014р. (далі Закон № 1166).

Відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» ( у редакції, що діяла на момент призначення позивачеві пенсії -23.07.2010р.) було передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи,які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків не менше 25 років,для жінок не менше 20 років, у тому числі державної служби не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

За приписами ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу»( у редакції, чинній на момент призначення позивачеві пенсії 23.07.2010р.) було встановлено, що державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога у розмірі 10 місячних посадових окладів.

Таким чином, з аналізу наведених вище норм, які діяли на момент призначення позивачеві пенсії державного службовця 23.07.2010р., видно, що основними двома умовами для отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів є: наявність стажу державної служби не менше 10 років; вихід на пенсію (обовязкове звільнення з посади).

Зазначена правова позиція щодо наявності вищенаведених двох умов для отримання вказаної грошової допомоги за ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній на 23.07.2010р.), в тому числі і вихід на пенсію (обовязкове звільнення з посади) підтверджена також і Верховним Судом України у його постанові від 18.09.2012р. № 21-211а12.

Згідно до вимог ч.2 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, як свідчать матеріали справи та не спростовано позивачем будь-якими належними та допустимими доказами, позивач, після призначення пенсії державного службовця 23.07.2010р. залишилася працювати на посаді державного службовця та була звільнена у звязку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України лише 05.02.2016р., що підтверджується копією відповідного наказу про звільнення за №07-ОС, копія якого наявна у справі (а.с.66).

Разом з тим, як вбачається зі змісту ст.37 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній на момент звільнення позивача з посади 05.02.2016р., ч.13 ст.37 вказаного Закону була виключена згідно абз.2 п.п.2 п.24 Закону №1166 та згідно абз.1 ч.2 Прикінцевих положень Закону №1166, ці зміни набрали чинності з 01.05.2014р.

Зі змісту ст.37 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній з 05.02.2016р. ( момент виходу позивача на пенсію) вбачається, що вказана норма взагалі не містить будь-яких положень щодо виплат грошової допомоги державним службовцям при виході на пенсію.

Проаналізувавши норми чинного законодавства та обставини, встановлені у даній справі, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач у період з 23.07.2010р. до 05.02.2016р. залишилася працювати на посаді державного службовця, вийшла на пенсію (звільнилася з посади) лише 05.02.2016р. та з урахуванням того, що ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» була виключена згідно до вимог Закону №1166 з 01.05.2014р., у відповідача були відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави для виплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно до вимог ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» станом на 05.02.2016р. на дату виходу позивача на пенсію (звільнення з посади).

З огляду на викладене, відмова відповідача позивачеві у виплаті грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів при виході на пенсію є такою, що ґрунтується на нормах чинного вищенаведеного законодавства України,оскільки ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» на момент виходу позивача на пенсію (звільнення з посади) 05.02.2016р. були виключена згідно абз.2 п.п.2 п.24 Закону №1166 та згідно абз.1 ч.2 Прикінцевих положень цього Закону з 01.05.2014р..

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, представником відповідача доведена у ході судового розгляду справи правомірність відмови відповідача позивачеві у виплаті грошової допомоги згідно ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» станом на 05.02.2016р.

В той же час, і ч.1 ст. 71 вказаного вище Кодексу, покладає обовязок позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, ні позивачем, ні його представником не було надано жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про наявність у відповідача станом на 05.02.2016р. обовязку щодо виплати позивачеві грошової допомоги за ч.13 ст.37 згаданого вище Закону з урахуванням того, що цю норму станом на 05.02.2016р. виключено, а ст.37 Закону України «Про державну службу» взагалі не містить будь-яких посилань на виплату грошової допомоги при виході на пенсію державним службовцям.

Не надано позивачем суду і доказів, які б свідчили про визнання Закону №1166 не конституційним у встановленому законодавством порядку в частині виключення ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» з 01.05.2014р.

Судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на те, що у відповідача не було законних підстав для відмови у виплаті їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно до ч.13 ст. 37 Закону України «Про державну службу», оскільки до неї повинна застосовуватися норма ч.13 ст.37 вказаного Закону чинної на момент виходу на пенсію та вважає, що моментом її виходу на пенсію є саме 23.07.2010р., з огляду на те, що вказані доводи позивача є помилковими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки за загальновизнаними принципами права закони та інші нормативно-правові акти підлягають застосування на момент виникнення правовідносин.

Виходячи з того, що правовідносини між позивачем та відповідачем щодо виплати вказаної вище грошової допомоги виникли на момент виходу позивача на пенсію (звільнення з посади) 05.02.2016р., а тому саме на цю дату і підлягає застосуванню норма ст.37 Закону України «Про державну службу», яка не передбачає обовязку відповідача щодо виплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів при виході на пенсію (звільнення з посади).

При цьому, слід зазначити, що ототожнення позивачем поняття виходу на пенсію з призначенням пенсії державного службовця є безпідставним та таким, що суперечить вищенаведених висновкам Верховного Суду України за яким встановлено, що вихід на пенсію, пов'язаний зі звільненням з посади державної служби, та, в даному випадку, ці дві обставини не співпадають, а саме: призначення пенсії як державному службовцю позивачеві відбулося 23.07.2010р., а вихід на пенсію повязується із її звільненням з посади державного службовця, який настав 05.02.2016р. про що свідчить відповідна копія наказу про звільнення позивача з посади державного службовця.

Слід також зазначити, що посилання позивача про необхідність застосування до даних правовідносин ч.13 ст. 37 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинної на 23.07.2010р. є безпідставними, оскільки вказана норма на момент виникнення правовідносин 05.02.2016р. не діє, є виключеною згідно з Законом №1166, який набрав чинності з 01.05.2014р., а тому не може бути застосовано до даних правовідносин.

Також є безпідставними і посилання позивача на те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі згідно до вимог ст.58 Конституції України , оскільки, у даному випадку, Закон №1166, яким виключено ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу», не має зворотної дії в часі та не розповсюджується на правовідносини, які виникли до 01.05.2014р., а набрав чинності та діє з 01.05.2014р.

Згідно зі ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши дії відповідача з приводу правомірності відмови позивачеві у виплаті їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно до вимог ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу», яка діяла до 01.05.2014р., суд приходить до висновку про те, що відмовляючи у виплаті вказаної грошової допомоги позивачеві відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд виходить із того, що у разі ухвалення рішення на користь субєкта владних повноважень, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про стягнення 10510 грн. - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений -26.06.2017р.

Суддя ОСОБА_1