Справа № 808/723/17
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2017 рокусправа № 808/723/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В. Олефіренко Н.А.

секретар судового засідання: Лащенко Р.В.

за участі представника відповідачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційні скарги Головного управління ДФС у Запорізькій області та Мелітопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27.04.2017 р. в справі № 808/723/17 за позовом ОСОБА_2 до Мелітопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області, Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Мелітопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі Мелітопольська ОДПІ), Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі ГУ ДФС) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Мелітопольської ОДПІ від 14.11.2016 р. № 176088-13 про визначення суми грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 р. в розмірі 6948,57 грн., № 176086-13 про визначення суми грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 р. в розмірі 1849,41 грн., а також податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС від 14.02.2017 р. № 27-13 про визначення суми грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 р. в сумі 651,76 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.04.2017 р. позов задоволено.

В апеляційних скаргах відповідачі просять скасувати постанову суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги апелянти посилаються на те, що об'єкти нежитлової нерухомості, які належать позивачу на праві приватної власності, є об'єктами оподаткування згідно з пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, а відтак, контролюючим органом правомірно нараховано позивачу податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік. При цьому порушення принципу стабільності немає, оскільки в 2015 році мала місце не зміна елементів податку, а його фактичне прийняття. Отже прийняття рішення контролюючим органом у відповідності із приписами Податкового кодексу України є правомірним. Крім того, зазначено про неправильний висновок суду першої інстанції про те, що нерухоме майно позивача не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В судовому засіданні представник відповідачів апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач до судового засідання не зявився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, у звязку з чим колегія суддів визнала за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши доводи апеляційних скарг матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є власником ? частини нежитлової будівлі, розташованої у м. Мелітополі Запорізької області, по вул. Фрунзе, 57/7 на земельній ділянці площею 5,1042 га, кадастровий номер земельної ділянки .01.032.0113, а також 3/4 частин комплексу будівель: А-2 загальною площею 1177,0 кв.м. (основною площею 936,6 кв.м.), В-1 загальною площею 110,4 кв.м. (основною площею 102,2 кв.м.), розташованих у м. Мелітополі Запорізької області, по вул. Фрунзе, 57/10, що підтверджено наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

На підставі наведених даних Мелітопольською ОДПІ 14.11.2016 р. прийнято податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік: № 176086-13, яким ОСОБА_2 збільшено суму грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік у сумі 1849,41 грн.; № 176088-13, яким ОСОБА_2 збільшено суму грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік у сумі 6948,57 грн.

На підставі рішення ГУ ДФС у Запорізькій області про результати розгляду первинної скарги № 57/14/08-01-10-01-13 від 26.01.2017 р. ГУ ДФС прийнято податкове повідомлення-рішення № 27-13 від 14.02.2017 р. про збільшення позивачу суми грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік у сумі 651,76 грн.

Рішенням Мелітопольської міської ради №2/6 від 29.01.2015 р. «Про затвердження Положень про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості на 2015 рік» затверджене Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів нежитлової нерухомості на 2015 рік. Вказаним Положенням, зокрема, встановлені ставки такого податку.

Приймаючи до уваги, що податкові зобовязання з місцевого податку можуть визначатися контролюючим органом лише в разі, якщо орган місцевого самоврядування своїм рішенням встановив цей податок, а також суперечливість, непослідовність та неузгодженість правових норм, що регулюють процедуру встановлення та сплати податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обовязків платників податків, у звязку з чим вважав визначення податкового зобовязання з цього податку у 2015 році протиправним. Крім того, судом зазначено, що майно, яке перебуває у власності позивача, не є обєктом оподаткування даним податком відповідно до абз. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України як обєкти промисловості (виробничі корпуси, цехи тощо).

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позову, з огляду на наступне.

У відповідності до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набув чинності з 01.01.2015 р., статтю 266 Податкового кодексу України викладено у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з пп. 266.3.2. п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

При цьому пп. 266.5.1. п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 є власником ? частини нежитлової будівлі, розташованої у м. Мелітополі Запорізької області, по вул. Фрунзе, 57/7 на земельній ділянці площею 5,1042 га, кадастровий номер земельної ділянки .01.032.0113, а також 3/4 частин комплексу будівель: А-2 загальною площею 1177,0 кв.м. (основною площею 936,6 кв.м.), В-1 загальною площею 110,4 кв.м. (основною площею 102,2 кв.м.), розташованих у м. Мелітополі Запорізької області, по вул. Фрунзе, 57/10.

Отже, відповідач дійшов вірного висновку про те, що зазначені нежитлові будівлі є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а позивачі - платниками такого податку відповідно до ст. 266 Податкового кодексу України.

Разом з тим, контролюючим органом не враховано, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 Податкового кодексу України.

Статтею 4 Податкового кодексу України визначено принципи податкового законодавства, одним з яких є принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 статті 4 Податкового кодексу України).

У відповідності до п. 8.1 та п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пп. 12.1.2 п. 12.1 ст. 12 Податкового кодексу України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад.

Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

Положеннями пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. При цьому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. Такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, не можна визначати плановим періодом 2015 рік саме в тому ж 2015 році.

Плановим відповідно до норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів житлової нерухомості на 2015 рік та встановлення ставок податку, прийняте у 2015 році, могло встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення місцевої ради стосовно податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняте в 2015 році, не може бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду ставки цього податку могли вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», а так само обов'язковість для місцевих рад впровадження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України.

Тобто Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків.

Підтвердженням цього може слугувати п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи». Цим пунктом рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» рекомендовано місцевим радам встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік у 2015 році. Проте така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.

Разом із тим, Податковим кодексом України встановлено спеціальні правові наслідки невиконання місцевою радою свого обов'язку щодо встановлення тих місцевих податків, запровадження яких є обов'язковим.

Згідно з пп. 12.3.5 п. 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Отже, рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України. Тому за умови дії пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

При цьому з урахуванням змісту норм Податкового кодексу України Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до пп. 12.1.2 п. 12.1 ст. 12 Податкового кодексу України Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

У спірних правовідносинах склалась ситуація, коли ставки податку, визначені у рішенні ради № 2/6 на 2015 рік, не можуть застосовуватись на 2015 рік, а нормами Податкового кодексу України мінімальна ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, безпосередньо не визначена.

За таких обставин контролюючий орган, прийнявши рішення про визначення позивачу грошових зобов'язань за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік за ставками, які не підлягали застосуванню в 2015 році, діяв протиправно, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову є обґрунтованим.

Доводи апелянтів про правомірність визначення податкового зобовязання спростовані приведеними вище висновками суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає помилковим зазначення судом першої інстанції, що нерухоме майно, що належить позивачу, не є обєктом оподаткування відповідно до абз. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Так, за приписами абз. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В матеріалах справи відсутні докази, що обєкти нерухомого майна, які належать позивачу відносяться до будівель промисловості, тобто є виробничими корпусами, цехами, складськими приміщеннями промислових підприємств. При цьому відомості, які містяться у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, в частині зазначення назви земельної ділянки розміщення та обслуговування виробничих приміщень не доводять того, що приміщення, що розташовані на земельних ділянках, є будівлями промисловості.

Проте, таке помилкове посилання суду першої інстанції не вплинуло на правильність висновку суду першої інстанції про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 159, 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДФС у Запорізькій області та Мелітопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27.04.2017 р. в справі № 808/723/17 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27.04.2017 р. в справі № 808/723/17 за позовом ОСОБА_2 до Мелітопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області, Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі.

Повний текст ухвали складений 13.07.2017 р.

Головуючий: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: Н.А. Олефіренко