Справа № 802/992/17-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 липня 2017 р. Справа № 802/992/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка І.В.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до: Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 02.03.2017 ГУ ДФС у Вінницькій області сформувало вимогу про сплату недоїмки №Ф-208-17 від 05.08.2016, відповідно до якої йому (позивачу) нараховано борг зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 1620,38 грн.

Із вказаною вимогою позивач не погоджується, вважає її протиправною та просить суд скасувати, мотивуючи тим, що він є інвалідом ІІІ групи, отримує пенсію по інвалідності, а тому згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" звільнений від сплати за себе єдиного внеску та може сплачувати останній виключно на умовах добровільної участі у системі загальнообовязкового державного соціального страхування.

При цьому ФОП ОСОБА_3 зазначає, що ніколи не звертався з заявою до жодної із установ про укладення договору про добровільну участь у загальнообовязковому державному соціальному страхуванні, а тим більше ніколи не укладав та не підписував такого договору.

Представник позивача у судовому засіданні адміністративний позов підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши, що позивач дійсно підпадає під дію положень ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування", однак, оскільки останній добровільно подав звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, він зобовязаний сплатити суму єдиного внеску, зазначену з такому звіті.

Оскільки відповідачем сума бору, що зазначена у вимозі, самостійно задекларована та своєчасно не сплачена, на переконання представника відповідача, вимога про сплату боргу (недоїмки) винесена правомірно.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець 21.08.2004, номер запису про реєстрацію: 2 000013.

Позивач є платником єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом серії А №806508 від 10.05.2012 та з 01.06.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування (третя група).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (далі МСЕК) серії 12 ААА №569173 від 10.08.2016 ОСОБА_3 установлена ІІІ група інвалідності (загальне захворювання) строком до серпня 2019 року, у зв'язку з чим він отримує пенсію по інвалідності.

03.02.2017 позивач помилково подав до Немирівської ОДПІ звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016 рік по формі №Д5, який зареєстровано в Немирівській ОДПІ 03.02.2017 за вх. №.

Відповідно до вказаного звіту позивач визначив собі зобовязання зі сплати ЄСВ за 2016 рік в сумі 3797,64 грн.

02.03.2017 ГУ ДФС у Вінницькій області сформувало вимогу про сплату недоїмки №Ф-208-17 від 05.08.2016, відповідно до якої ОСОБА_3 нараховано борг зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 1620,38 грн.

Незгода позивача із вказаною вимогою зумовила його звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (Закон №2464-VI).

Стаття 1 цього Закону визначає єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Поряд із цим, за приписами частини четвертої цієї статті особи, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Аналогічні за змістом положення відображені у п. 4 Розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015, та у п. 3 Розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №435 від 14.04.2015.

Із зазначеного слідує, що необхідними умовами для застосування положень частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, а також отримання нею відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. При цьому єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, - це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особи, які досягли 16-річного віку та не належать до кола осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до статті 11 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють на території України, громадяни України, які постійно проживають або працюють за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, мають право на добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Зазначені особи можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах відповідно до укладеного договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) згідно із Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування"

Відповідно до ч. 1 ст. 10 із Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є, зокрема, особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 статті 10 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату).

Особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості.

З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, особи, які не підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах. У такому разі вони подають до органу доходів та зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Крім того, ч. 3 Розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №435 від 14.04.2015, передбачено, що Звіт зазначеними особами не подається.

У разі самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску ФО - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування та які є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію за віком або соціальну допомогу, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом.

В даному випадку, враховуючи, що позивач ФОП ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи та перебуває на спрощеній системі оподаткування, отримує пенсію по інвалідності, що власне й не заперечувалось відповідачем, суд приходить висновку, що він (позивач) на підставі положень частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

При цьому, суд також зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач укладав договір про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Більш того, суд також враховує доводи представника позивача про те, що позивач не подавав заяву про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, а звіт подавав помилково.

Водночас, суд критично оцінює посилання представника відповідача на подану позивачем звітність щодо суми нарахованого єдиного внеску, оскільки подання такої звітності не є передбаченою законом умовою, на підставі якої особа, що підпадає під дію положень ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування", може добровільно брати участь у відповідній системі страхування.

Відтак, звіт має бути врахований контролюючим органом лише при наявності заяви про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування та укладення відповідного договору.

Таким чином, враховуючи усі вищевикладені обставини, суд приходить висновку, що сформована ГУ ДФС у Вінницькій області вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-208-17 від 02.03.2017 є протиправною та, як наслідок, підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Відтак, враховуючи прийняте судом рішення на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 02.03.2017 № Ф-208-17 у сумі 1620,38 грн.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (реєстраційний номер НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області () судовий збір у сумі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя /підпис/ ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:

Суддя:

Секретар: