Справа № 522/8867/17
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 522/8867/17

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів : Димерлія О.О.

Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року по справі за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_2 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,-

В С Т А Н О В И В:

16.05.2017 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило суд: примусово видворити з України громадянина Киргизстану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; затримати громадянина Киргизстану ОСОБА_2 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції в частині затримання відповідача з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців, ОСОБА_2 29.05.2017 року подав апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з рішенням суду у частині видворення він погоджується та має намір самостійно його виконати, проте зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про його затримання та поміщення до пункту тимчасового тримання мігрантів, порушив норми матеріального та процесуального права, оскільки відсутні підстави для прийняття такого рішення, передбачені ст.183-7 КАС України. Апелянт вважає, що КАС України не надає суб'єкту владних повноважень права на звернення до адміністративного суду з позовом про затримання іноземця чи особи без громадянства.

У зв'язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року в частині затримання відповідача з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні зазначеної позовної вимоги.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Киргизстану, який 15.02.2015 року, з метою зустрічі з родичами, легально прибув до України.

19.01.2017 року співробітниками УСБУ України в Одеській області було виявлено за адресою: АДРЕСА_1, громадянина Киргизстану ОСОБА_2. Документи, що посвідчують особу, у відповідача були відсутні.

По відношенню до громадянина Киргизстану ОСОБА_2, за порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме проживання без документу на право проживання в Україні, 19.01.2017 року було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Постановою від 19.01.2017 року про накладання адміністративного стягнення на громадянина Киргизстану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП, було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Відомості про сплату відповідачем штрафу в матеріалах справи відсутні.

Рішенням про примусове повернення в країну походження від 19.01.2017 року №3, зобов'язано громадянина Киргизстану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, самостійно покинути територію України до 28.01.2017 року.

Зазначене рішення відповідачем отримано 19.01.2017 року, яке ним самостійно не виконано, що стало підставою для звернення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з позовом про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що ОСОБА_2 у судовому засіданні обставини, викладені у позові, підтвердив та не заперечував той факт, що на теперішній час перебуває на території України без належних дозвільних документів. До того ж, судом було враховано, що відповідач офіційно не працює, ухилявся від виїзду за межі України після закінчення легального терміну перебування, у нього відсутнє зареєстроване місце проживання, що на думку суду, є достатнім аргументуванням для задоволення вимоги про затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 оскаржує постанову Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року в частині його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців, колегія суддів апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства регламентуються ст. 183-7 КАС України.

Частиною 2 статті 183-7 КАС України встановлено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до абзацу 1 частини 7 статті 183-7 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

У підпункті «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції»(рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.

Відповідно до пункту 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового утримання іноземців та осіб без громадянства у разі, коли вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що вони ухилятимуться від виконання такого рішення, або прийнято адміністративним судом постанову про їх примусове видворення за межі України, або вони прибули на територію України відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, або не мають законних підстав для перебування на території України і підлягають примусовому видворенню за її межі.

На виконання абзацу 3 пункту 3 розділу IV «Прикінцеві положення» Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, з метою нормативно-правового врегулювання порядку дій посадових осіб пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, територіальних органів та територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону з питань розміщення іноземців та осіб без громадянства в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, їх утримання, ідентифікації, примусового видворення, а також звільнення з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року № 141 затверджено Інструкцію про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - Інструкція № 141).

Згідно пункту 12 Розділу ІІ Інструкції №141 іноземці та особи без громадянства утримуються в пункті тимчасового перебування іноземців протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.

Таким чином, затримання іноземця або особи без громадянства та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, можливо також з метою ідентифікації, однак з обов'язковим забезпеченням примусового видворення з України.

Колегія суддів з матеріалів справи вбачає, що під час виявлення відповідача співробітниками СБУ 19.01.2017 року у нього був відсутній документ, що посвідчує особу. (а.с.7)

В рішенні Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове повернення ОСОБА_2 в країну походження від 19.01.2017 року № 3, також зазначено, що станом на 19.01.2017 року у відповідача відсутній паспорт та його місцезнаходження відповідачу не відоме.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що він має паспорт громадянина Киргизстану.

Колегія суддів апеляційної інстанції з даного приводу зазначає наступне.

Статтею 69 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Відповідно до ч.2 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Однак, апелянтом не наведено обґрунтувань неможливості надання паспорту громадянина Киргизстану серії НОМЕР_1 до суду першої інстанції чи міграційному органу.

Крім того, апеляційний суд встановив, що у судовому засіданні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_2 зазначив, що його паспорт громадянина Киргизстану у нього відсутній, оскільки документ відповідач особисто надав у заставу власнику орендованої ним квартири.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правомірно застосовано до ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді затримання, як до особи, що не має документа, який дає право на виїзд з України.

Крім того, при вирішенні спору колегія суддів враховує, що відповідач не виконав рішення про примусове повернення в країну походження, не сплатив штраф на виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, що може бути підставою для висновку, що ОСОБА_2 ухилятиметься в подальшому від виконання судового рішення про його видворення. Також, беручи до уваги, що у апелянта відсутні кошти, постійне законне джерело існування, дозвіл на працевлаштування, колегія суддів вважає сумнівними твердження апелянта, що він покине Україну відразу після звільнення.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку, що поданий позов про примусове видворення є обґрунтованим, а захід (затримання з метою примусового видворення) застосований у відповідності до вимог законодавства та є співрозмірним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 197, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко