Справа № 423/1420/17
Суддя: Лизенко І. В.
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

єдиний унікальний номер справи 423/1420/17
номер провадження 2а/423/59/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області у складі:

головуючої судді Лизенко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Лугової Н.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у судовій залі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання неправомірними дій, скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, зобовязання до зарахування стажу роботи, зобовязання до призначення пенсії за віком на пільгових умовах,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищеназваною позовною заявою, посилаючись на те, що 07.12.2016 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за віком на підставі ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак рішенням від 12.12.2016 йому було відмовлено у цьому, оскільки довідка, що підтверджує пільговий стаж, видана підприємством, яке знаходиться на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади, а тому вважається недійсною. Згідно записів у трудовій книжці він працював з 06.08.1990 по 29.10.1990 та з 01.02.1993 по 21.12.2000 на шахті «Пролетарська» Виробничого обєднання «Стахановвугілля» на посаді учня гірника підземного, гірником підземним, гірником очисного вибою підземним з повним робочим днем під землею. Вважає, що за наявності запису в трудовій книжці відповідач неправомірно відмовив у призначенні пенсії на пільгових умовах за віком на підставі ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», так як не повинен був вимагати уточнюючу довідку. Просив суд визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 12.12.2016 про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах, зобовязати відповідача зарахувати до пільгового стажу роботи, що дає право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах періоди роботи: з 06.08.1990 по 29.10.1990 на посаді учня гірника підземного, гірником підземним на шахті «Пролетарська» Виробничого обєднання «Стахановвугілля»; з 01.02.1993 по 21.12.2000 гірником підземним, гірником очисного вибою підземним на ДВАТ шахта «Пролетарська» ДП ДХК «Луганськвугілля»; зобовязати відповідача призначити йому пенсію згідно ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах за віком, з 07.12.2016.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, підтвердили викладене у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, суду усно та письмово (а.с.16), пояснила, що позивач має загальний стаж роботи 27 років 3 місяці 23 дні, в тому числі на підземних роботах 11 років 11 місяців 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії на пільгових умовах згідно ч.1 ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Позивачу не зараховано до спеціального стажу період роботи на шахті «Пролетарська» Виробничого обєднання «Стахановвугілля», оскільки позивач надав уточнюючі довідки з підприємства, архів якого розташовано на тимчасово окупованій території. У звязку з цим відповідач не може перевірити первинними документами інформацію, викладену в довідці, а тому неможливо визначити чи повний робочий день під землею працював позивач протягом цього часу. Просила у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини.

07 грудня 2016 року позивач звернувся до УПФ України у Попаснянському районі Луганської області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі статті 14 частини 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується копією заяви позивача (а.с.46) та визнано сторонами.

Рішенням УПФ України у Попаснянському районі Луганської області від 12.12.2016 позивачу відмовлено в призначенні пенсії через відсутність необхідного спеціального стажу роботи (а.с.8).

Рішення мотивоване тим, що позивач має загальний стаж роботи 27 років 3 місяці 23 дні, в тому числі на підземних роботах 11 років 11 місяців 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії на пільгових умовах згідно ч.1 ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В трудовій книжці внесено запис, що позивач працював на ДП «Луганськвугілля» шахта «Пролетарська» з 06.08.1990 по 29.10.1990 та з 01.02.1993 по 21.12.2000. Для призначення пенсії позивач надав довідку з 01.08.1990 по 31.12.1999 про заробітну плату, видану підприємством, яке розташовано на тимчасово окупованій території. Оскільки довідка №159 від 27.03.2014 видана з порушенням вимог постанови КМУ від 12.08.1993 №637, не вказані первинні документи на час виконання роботи, на підставі яких видана довідка, взяти її до уваги для зарахування пільгового стажу немає підстав.

Задовольняючи позов, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка; порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно записів у трудовій книжці позивача (а.с.10-11) позивач працював, зокрема

з 06.08.1990 по 14.09.1990 учнем гірника підземного з повним робочим днем під землею на шахті «Пролетарська» Виробничого обєднання «Стахановвугілля»;

з 15.09.1990 по 29.10.1990 гірником підземним 3 розряду з повним робочим днем під землею на шахті «Пролетарська» Виробничого обєднання «Стахановвугілля»;

з 01.02.1993 по 11.08.1999 гірником підземним 3 розряду з повним робочим днем під землею на шахті «Пролетарська» Виробничого обєднання «Стахановвугілля», яка 24.11.1997 реорганізована у Державне відкрите акціонерне товариство шахта «Пролетарська» Дочірнє підприємство Державної холдингової компанії «Луганськвугілля»;

з 12.08.1999 по 21.12.2000 гірником очисного вибою з повним робочим днем під землею ДВАТ шахта «Пролетарська» ДП ДХК «Луганськвугілля».

Оскільки архів шахти «Пролетарська», яка була ліквідована, знаходиться у м.Кадіївка (м.Стаханов) Луганської області, тобто на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади, в районі проведення АТО (постанова ВРУ від 17 березня 2015 року № 252-VIII, розпорядження КМУ від 2 грудня 2015 р. № 1275-р), то позивач позбавлений можливості надати уточнюючі довідки підприємства.

Окрім того, період роботи позивача на зазначеній шахті підтверджується показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він знає позивача, так як разом працювали на шахті «Пролетарська» до її ліквідації у 2000 році. Він з позивачем проживають в одному селищі, тому разом їздили на роботу та з роботи коли співпадали зміни. Підтверджує, що позивач не перебував у відпустках без збереження заробітної плати, не брав участь у страйках.

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_4 (а.с.25-28) він працював на шахті «Пролетарська» учнем гірника підземного, гірником підземним з повним робочим днем під землею, з 08.08.1986 по 09.10.1986 та з 30.01.1989 по 21.12.2000.

Відповідно до витребуваного судом у відповідача розрахунку стажу ОСОБА_4 (а.с.57) періоди роботи останнього з 08.08.1986 по 09.10.1986 та з 30.01.1989 по 21.12.2000 зараховані до пільгового стажу СТ14-25ШАХТ, тобто у якості стажу, що дає право на пенсію за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він знає позивача, так як є сусідами та разом працювали на шахті «Пролетарська» до її закриття у 2000 році. Працювали на одній дільниці, разом їздили на роботу.

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_5 (а.с.22-23) він працював на шахті «Пролетарська», в тому числі гірником очисного вибою з 12.08.1987 по 21.12.2000.

Відповідно до витребуваного судом у відповідача розрахунку стажу ОСОБА_5 (а.с.64) періоди роботи останнього з 12.08.1987 по 21.12.2000 зараховані до пільгового стажу СТ14-20ШАХТ, тобто у якості стажу, що дає право на пенсію за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо неможливості перевірки відповідачем уточнюючої довідки через зберігання архіву на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади (м.Кадіївка Луганської області), суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень ст. 3 Основного Закону людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому обєктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи обєктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, який у спірний період працював на шахті, архів якої на даний момент знаходиться на тимчасово окупованій території України, у звязку з чим він позбавлений можливості надати уточнюючу довідку, яку вимагає відповідач.

На переконання суду, така вимога (щодо надання уточнюючої довідки) може бути визнана цілком виправданою в звичайній ситуації, оскільки формально вона базується на положеннях п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. № 637, та має на меті підтвердження тривалості роботи на посадах і роботах, указаних в трудовій книжці. Проте в ситуації позивача ця вимога становить дискримінаційне поводження по відношенню до осіб, які мають трудовий стаж на підприємствах, які залишилися на території, що на даний момент є тимчасово окупованою, адже такі особи навіть теоретично не можуть надати відповідні документи (як показує практика, навіть у тих випадках, коли ці особи надають відповідні документи, то органи пенсійного фонду не визнають їх легітимність), а отже за такого підходу автоматично позбавляються права на пенсійне забезпечення, передбаченого в ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З урахування вищевикладеного, суд вважає, що дії відповідача, які в звичайних умовах можуть бути цілком обґрунтованими, в особливій ситуації позивача є проявом непрямої дискримінації. Крім того, хоча дії відповідача формально ґрунтуються на положеннях підзаконного нормативного акту та переслідують легітимну мету, в особливій ситуації позивача суд вважає їх явно непропорційними, тобто вчиненими без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Зокрема, як показує попередня судова практика, на підставі уточнюючих довідок, виданих на шахтах, у деяких випадках щодо окремих осіб із стажу, зазначеного в трудовій книжці, дійсно виключаються певні періоди, наприклад, участь у страйках чи відсутність на роботі з інших причин, але в таких випадках мова йде про дні або місяці, тоді як в цій справі відповідач відмовився визнати пільговим весь спірний стаж роботи, зазначений в трудовій книжці, і який за твердженням позивача складає понад 10 років. Отже, такі дії в указаній ситуації є явно непропорційними заявленій легітимній меті, а тому їх не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо,адже відповідач не врахував всі обставини, що мають значення для прийняття рішення, зокрема, той факт, що первинні документи, які можуть підтвердити пільговий стаж позивача, залишилися на окупованій території.

Виходячи із записів трудової книжки позивача, які є чіткими та повними, з урахуванням показів свідків, суд вважає підтвердженим спеціальний стаж його роботи на шахті «Пролетарська»з 06.08.1990 по 29.10.1990 на посаді учня гірника підземного, гірником підземним; з 01.02.1993 по 21.12.2000 гірником підземним, гірником очисного вибою підземним. За таких умов, з врахуванням визнаного відповідачем спеціального стажу позивача, станом на 07.12.2016 позивач має необхідний стаж, що дає право на пенсію на підставі ч.1 ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 94, 98 КАС України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним на сплату судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, ст. 14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», керуючись ст. ст. 2, 11, 159-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання неправомірними дій, скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, зобовязання до зарахування стажу роботи, зобовязання до призначення пенсії за віком на пільгових умовах задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області від 12.12.2016 про відмову в призначенні пенсії.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, який дає право на пенсію на пільгових умовах на підставі ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи з 06.08.1990 по 29.10.1990 учнем підземного гірника з повним робочим днем під землею, підземним гірником третього розряду з повним робочим днем під землею; з 01.02.1993 по 21.12.2000 гірником підземним третього розріджу з повним робочим днем під землею, гірником очисного вибою підземним з повним робочим днем під землею, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 07 грудня 2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її виготовлення у повному обсязі до Донецького апеляційного адміністративного суду через Попаснянський районний суд Луганської області.

Постанова набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано, або після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження, якщо судове рішення не скасовано.

Суддя І.В. Лизенко