Справа № 522/1611/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 522/1611/17

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції: Шенцева О.П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Градовського Ю.М.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

апелянта - ОСОБА_1;

представника відповідача - Ходаковської О.Ю.;

представника третьої особи - Яцишина В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування окремого пункту рішення про надання пільги щодо плати за землю,

за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міжнародний гуманітарний університет, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Одеської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати пункт 1.13 рішення Одеської міської ради № 1435-VII від 07 грудня 2016 року «Про надання пільги щодо плати за землю на 2017 рік», яким звільнено від її сплати Міжнародний гуманітарний університет за земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (кадастрові номери земельних ділянок: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4).

В обґрунтування заявлених вимог, позивач, посилаючись на положення Податкового кодексу України, зазначає, що податкова пільга не може встановлюватись індивідуально для одного платника податку, оскільки застосовується до певної групи платників податків за видом їх діяльності, об'єктом оподаткування або за характером та суспільним значенням здійснюваних ними витрат.

Ураховуючи ту обставину, що Міжнародний гуманітарний університет є приватною організацією, позивач вважає, що звільнення цієї установи від сплати за землю порушує принцип нейтральності оподаткування, впливає на збільшення його конкурентоздатності та призводить до зниження надходжень до бюджету м. Одеси, чим порушується його право як члена територіальної громади м. Одеси.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, на думку апелянта, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи викладені в апеляції та просив її задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 07 грудня 2016 року Одеською міською радою прийнято рішення № 1435-VII «Про надання пільги щодо плати за землю на 2017 рік».

Пунктом 1.13. спірного рішення Міжнародний гуманітарний університет із 01 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року звільнений від сплати за землю на території м. Одеси за адресою: АДРЕСА_1 (кадастрові номери земельних ділянок: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4).

Підставою для прийняття вищезгаданого рішення у преамбулі визначено п. 28 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 10, пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14, ст.ст. 30, 265, 269, п. 284.1 ст. 284 Податкового кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з декілька підстав.

По-перше, суд зазначив, що спірним рішенням не порушені права позивача, адже предметом спору є правовий акт індивідуальної дії.

Індивідуальний правовий акт, на думку суду першої інстанції, породжує права й обов'язки тільки у тих суб'єктів, яким його адресовано і тільки у них виникає право на судовий захист.

По-друге, підставою для відмови в задоволенні позову стало те, що рішення органу місцевого самоврядування прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи рішення суду за критеріями законності та обґрунтованості, колегія суддів вважає, що є підстави для його зміни, оскільки правильно вирішивши по суті правовий спір, суд першої інстанції, обґрунтовуючи мотиви для відмови в задоволенні позову, в мотивувальній частині зазначив дві взаємовиключні підстави, що є помилковим застосуванням норм процесуального права.

Зазначена позиція суду апеляційної інстанції ґрунтується на наступному.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, з викладеного, суд апеляційної інстанції робить висновок, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має, на думку колегія суддів, бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Апелянт, оспорюючи рішенням суду в частині того, що він є неналежний позивач і спірним рішенням місцевої влади не порушені його права, обов'язки та інтереси, також посилається на Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 та наполягає, що його зміст надає йому право як члену територіальної громади захищати її інтереси від незаконних рішень органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів не поділяє таку позицію апелянта та вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині того, що позивачу не належить право вимоги (неналежний позивач) оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.

Так, судом першої інстанції слушно зазначено, що законодавством не передбачено спеціальних механізмів та/або форм контролю окремими членами територіальної громади за правильністю надання податкових пільг відповідним органом місцевого самоврядування.

Натомість, законодавцем визначено спеціально уповноважений орган, який має забезпечувати контроль за правильністю надання та обліку податкових пільг уповноваженими органами, що випливає з положень п. 30.8. ст. 30 Податкового кодексу України, відповідно до якого контроль за правильністю надання та обліку податкових пільг здійснюють контролюючі органи, якими згідно з п. 41.1 ст. 41 цього Кодексу є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

До того ж, суд апеляційної інстанції бажає зосередити увагу на наступному.

Верховний Суд України у справі за позовом ТОВ «Б» до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство транспорту та зв'язку України, Державна адміністрація залізничного транспорту «Укрзалізниця», про визнання частково незаконною постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2003 року № 415 у своєму рішенні від 01 грудня 2009 року зазначив, що, вирішуючи цей спір, суд зобов'язаний був за критеріями юридичної природи цього акта управління визначитися щодо належності його до нормативно-правових актів чи до правових актів індивідуальної дії та навести у своєму рішенні відповідні доводи.

У цьому рішенні Верховний Суд України зазначив наступне.

«Юридична наука визначає, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Другу групу актів за критерієм юридичної природи складають індивідуальні акти. Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

З'ясування цієї обставини має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки нормативно-правові акти можуть бути оскаржені широким колом осіб (фізичних та юридичних), яких вони стосуються. Індивідуальні ж акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені».

Аналіз позовних вимог ОСОБА_1 свідчить про те, що предметом оскарження є акт індивідуальної дії.

На користь цього свідчить та обставина, що для оскарження нормативно-правових актів органу місцевого самоврядування передбачена інша процедура, ніж та, що передбачена для оскарження актів індивідуальної дії.

Так, відповідно до ст.171 КАС України такий позов повинен складатися з вимоги про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів вважає, що предметом оскарження у даній справі є індивідуальний правозастосовний акт, який стосується однієї юридичної особи, а тому, відповідно до частини другої статті 17 КАС України, право його оскаржити має особа, щодо якої його застосовано.

Важливим, на думку суду апеляційної інстанції є також те, що суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною, викладене вище законодавство не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно, не зазначаючи в чому конкретно відбулося порушення особистих прав.

Переходячи до іншого доводу апеляційної скарги, слід визнати обґрунтованими довід апелянта про те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про відмову в задоволенні позову виключно з процесуальних підстав, а саме відсутність процесуального права на подання позову, розглянув позовні вимоги по суті та зробив висновок про законність оскаржуваного рішення.

Дійсно, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції, в залежності від встановлення правової природи оскаржуваного акта, повинен був або відмовити в задоволенні позову за підставами звернення до суду неналежного позивача, або у випадку звернення особи, якій належить право вимоги, розглянути їх по суті та надати правову оцінку рішенню суб'єкта владних повноважень.

Викладене, надає підстави для виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновку, в якому міститься правова оцінка пункту 1.13 рішення Одеської міської ради № 1435-VII від 07 грудня2016 року про те, що воно прийнято на підставі та у межах повноважень, що передбачені законодавством України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але з помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року - змінити, виключивши з її мотивувальної частини положення, в яких надається правова оцінка пункту 1.13 рішення Одеської міської ради № 1435-VII від 07 грудня 2016 року «Про надання пільги щодо плати за землю на 2017 рік».

В іншій частині постанову Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Ю.М. Градовський