Справа № 826/16347/16
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

10 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Іраку ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянин Іраку ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Іраку ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, у якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №480-16 від 15.09.2016 року про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Іраку ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить Постанову суду першої інстанції скасувати та постановити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Іраку, народився в Іраку, в м. Багдад, розлучений, за національністю - араб, за віросповіданням - іслам (суніт). Державний кордон України перетнув нелегально, автомобілем 10.01.2003 року. Іноземець жодних документів які б посвідчували його особу не надав, зазначив, що усі документи викрала особа, яка його транспортувала з Іраку до Києва. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально. Заявник звернувся до органів міграційної служби України вдруге. До органів міграційних служб інших країн не звертався.

Рішенням ДМС України від 17.05.2012 № 46-12. гр. Республіки Ірак ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, заявник звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва № 2а-13510/12/2670 від 21.11.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2013, у задоволенні вказаного позову відмовлено

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 02.12.2014 касаційну скаргу громадянина Іраку ОСОБА_1 залишив без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2013 без змін.

01.09.2015 позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві № 626 від 01.09.2015 було відмовлено в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявнику, у зв'язку з тим, що обставини, викладені в заяві не змінилися.

07.09.2015 заявником було подано скаргу до ДМС України про скасування наказу ГУ ДМС України в м. Києві № 626 від 01.09.2015.

26.10.2015 ДМС України рішенням № 30-15 задовольнила скаргу заявника та скасувала наказ ГУ ДМС України в м. Києві № 626 від 01.09.2015.

Підставою для задоволення скарги та скасування наказу ГУ ДМС України в м. Києві № 626 від 01.09.2015 стало те, що ГУ ДМС України м. Києва не було враховано оновлену інформацію про країну походження та внесені зміни до законодавства на момент повторного звернення заявника, зокрема Законом України від 13.05.2014 № 1251 -VII «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (редакція діє з 30.05.2014) розширено поняття «особи, яка потребує додаткового захисту».

У своїй заяві до управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.09.2015 громадянина Іраку ОСОБА_1 вказав, що він не може повернутись в країну свого походження через війну, оскільки він може загинути. Вказав, що залишив Ірак з причини звинувачення його у злочині, якого він не скоював. Після звільнення з фабрики заявника почали звинувачувати в крадіжці цінного майна в державній організації. Рішенням слідчої комісії позивача визнано винним, було накладено штраф, у разі несплати якого ОСОБА_1 загрожувало тюремне ув'язнення. Побоюючись за наведене, вважаючи себе не винним, позивач поїхав з країни свого походження, однак повернутись до неї не може зараз, так як іде в ній війна.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з позивачем, висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 26.08.2016 року було відмовлено заявнику - громадянину Іраку ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається зі змісту висновку про відмову, заявник (позивач) не має підстав для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на думку відповідача, є відсутніми.

Окрім того, зі змісту висновку про відмову також встановлено, що в розумінні відповідача, побоювання заявника повертатися до Іраку через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, які відповідають вимогам п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» носять суто суб'єктивний характер, а тому не є підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача № 480-16 від 15.09.2016 року вищезазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 05.10.2016 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 480-16 від 15.09.2016 року безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що представником позивача не наведено об'єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено судом першої інстанції, причиною виїзду з Афганістану позивач що вона почала секретно зустрічатися з хлопцем на ім'я Тоуфік, але через те, що він пушту, а заявниця хазара, її родина була проти, тому вони разом з хлопцем хотіли втекти. Іноземка зазначила, що одного разу вона була у свого дядька в м. Кабул і пішла гуляти разом зі своїм хлопцем, а коли повернулася, то дядько застосував фізичне насилля та постійно піддавав заявницю жорсткому поводженню. Як зазначила заявниця, вона хотіла вчинити самогубство. Позивач долучила до матеріалів справи довідку з лікарні «Афган Шіфа» про те, що вона намагалася отруїти себе групою ліків. Проте, під час проведених співбесід заявниця вказала, що до неї не застосовувалося фізичне насилля.

З матеріалів справи вбачається, що у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у проведених співбесідах, заявник вказав, що причиною звернення за захистом є бойові дії в Іраку, які загрожують його життю, а також проблеми на роботі, оскільки він працював на посаді виконавчого інженера складу, що забезпечував технікою Адміністрацію Президента, і його звинуватили у злочині, якого він не скоював. Рішенням слідчої комісії позивача визнано винним, було накладено штраф, у разі несплати якого ОСОБА_1 загрожує тюремне ув'язнення.

У ході проведених співбесід заявник повідомив, що він з Іраку вперше виїхав у 1991 році. У період із 1991 по 2001 роки декілька разів повертався та знову залишав Ірак. Країну громадянської належності залишив легально, до України прибув нелегально у січні 2003 року. До прибуття в Україну у 2003 році жив та працював в Йорданії (із 2001 по 2003 роки), також 3 дні перебував у Сирії (м. Дамаск) та 10 днів - у Російській Федерації (м. Москва). До відповідних органів за набуттям статусу біженця не звертався.

Як убачається з протоколу співбесіди від 28.12.2015 справа № 2015KYIV0405 у позивача в Іраку є діти. На питання, що змусило позивача звернутись до міграційної служби ОСОБА_1 відповів, що хоче легалізуватись і все, про факти переслідування або наявності погроз не повідомив.

Отже, сукупністю доказів, що наявні у матеріалах справи, доведено, що основною метою звернення заявника із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, є легалізація його перебування на території України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, новими обставинами, які і зумовили повторне звернення 01.09.2015 із заявою-анкетою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, стала загроза небезпеки життю в країні походження через війну.

Суд бере до уваги висновки ГУ ДМС України в м. Києві про те, що з інформації у відкритих Інтернет джерелах убачається, що ситуація в Іраку покращується, уряду вдається тримати ситуацію під контролем, а зони конфлікту є локалізованими.

Колегія суддів зазначає, що аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень заявника (позивача) в контексті ситуації в країні його громадянської належності, дозволяє зробити висновок про те, що позивач обґрунтовує неможливість повернення до країни громадянської належності, через вкрай небезпечну ситуацію в своїй країні, внаслідок загальнопоширеного насильства та порушення прав людини в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, посилаючись на небезпеку з боку військових угрупувань.

Згідно з ІКП центром внутрішнього військового конфлікту є переважно центральні та північні провінції Іраку. Велика кількість внутрішньо переміщених осіб з цих районів знайшла притулок в Іракському Курдистані, де місцева влада забезпечує безпеку територій.

Отже, факти неможливості повернення громадянина Іраку ОСОБА_1 до країни походження не доведені належним чином.

Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваного рішення, оскільки воно прийняте з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Іраку ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.