Справа № 826/15359/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 липня 2017 року № 826/15359/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаМіністерства оборони України Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь»
про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь», в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність суб'єкта владних повноважень Міністерства оборони України щодо надання ОСОБА_1 безоплатного користування закладами охорони здоров'я Міністерства оборони України;

- зобов'язати Міністерство оборони України надати ОСОБА_1 безоплатне медичне обслуговування у Національному військовому медичному клінічному центрі «Головний військово-клінічний госпіталь» за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 18.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відмова Міністерства оборони України у наданні ОСОБА_1 безоплатної медичної допомоги є протиправною, оскільки відповідно до п. 8 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій, до яких відноситься і позивач, мають пільги з користування при виході на пенсію поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи.

Під час судового розгляду справи позивач та його представник заявлені судові вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечували, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що положеннями Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено, що учасники бойових дій, звільнені за власним бажанням, які не є інвалідами І та ІІ груп, мають право саме на безоплатне користування військово-медичними закладами охорони здоров'я Міністерства оборони України.

З огляду на клопотання представника позивача про розгляд справи у порядку письмового провадження, суд ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій. Наявною у матеріалах справи копією довідки від 28.07.2016 №3/28 підтверджено, що ОСОБА_1 звільнений у запас за ст. 59 п. «з» (за власним бажанням), згідно з наказом Міністерства оборони України від 12.01.1993.

На цій підставі, позивач неодноразово звертався до директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України - головного державного санітарного лікаря Міністерства оборони України (від 03.06.2015), до Міністерства оборони України (від 05.10.2015, від 22.06.2016) з вимогою про роз'яснення наявності в останнього права на отримання безоплатної медичної допомоги та безоплатного користування військово-медичними закладами.

У відповідь на вказані звернення військово-медичний департамент Міністерства оборони України листами від 19.08.2015 №249/3/376 та від 11.07.2016 №249/3/287, а також Міністерство оборони України листом від 06.11.2015 №298/3/1507 повідомили позивача про те, що учасники бойових дій, звільнені за власним бажанням, які не є інвалідами І та ІІ груп, не мають право саме на безоплатне користування військово-медичними закладами охорони здоров'я Міністерства оборони України, з огляду на що позивач, як учасник бойових дій, звільнений з військової служби за власним бажанням, не користується правом на їх безоплатне отримання.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Нормативно-правовим актом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Приписами ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

У силу ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.* (* Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України).

Положеннями ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» конкретизовано перелік учасників бойових дій.

Статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено пільги учасників бойових дій та осіб, прирівняних до них, до яких, зокрема, відноситься і позивач, про що вказано вище.

Так, п. 8 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги з користування при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміні місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи.

З аналізу наведеного законодавчого положення, яким позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, вбачається, що останній наділений правом виключно на користування при виході на пенсію послугами поліклінік та госпіталів, до яких він був прикріплений за попереднім місцем роботи, без зазначення того, що таке користування здійснюється на безоплатній основі.

У той же час, для порівняння слід зазначити, що приписами ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, зокрема, право учасників бойових дій на безплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів (п. 1); першочергове безплатне зубопротезування (за винятком протезування з дорогоцінних металів) (п. 2); безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування (п. 3).

При цьому, щодо користування учасниками бойових дій поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи, саме на безплатній основі положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено, на відміну від зазначених вище прав учасників бойових дій у медичній сфері.

Враховуючи викладене, суд виходить з того, що в оскаржуваній бездіяльності відповідача відсутній критерій протиправності, а відмова позивача саме у безоплатному користуванні поліклініками та госпіталями, до яких він був прикріплений за попереднім місцем роботи, є цілком обґрунтованою.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючи суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова