Справа № 804/75/17
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2017 р. Справа № 804/75/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними,-
5 січня 2017року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області, у якому з урахуванням уточненого позову від 10.03.2017 року, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати різниці суми:
1) між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як судді у відставці, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати;
2) між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці);
3) вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати;
- зобов'язати відповідача здійснити виплату різниці суми між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як відставка, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати за період з 01.05.2014 року по 26.09.2016 року.
- зобов'язати відповідача здійснити виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 року 11.04.2016 року в кількості 42 календарних днів, додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів, щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 - 22.09.2016 в кількості 18 календарних днів, а всього 75 календарних днів, та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень ч.10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці);
- зобов'язати відповідача здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру місячної заробітної плати голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області на дату виплати.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з 12 квітня 1976 року по 26 вересня 2016 року виконував обовязки судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області та відповідно до приписів чинного законодавства України набув права на вихід у відставку. Позивачем зазначено, що 12.02.2014 року він звернувся, у порядку встановленому законом, до Вищої ради юстиції із заявою про вихід у відставку, проте, з незалежних від позивача причин лише 18.06.2015 року Вищою радою юстиції прийнято рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, у звязку з поданням заяви про відставку. Також, позивача вказує на те, що незважаючи на те, що 16.07.2015 року Верховною Радою України прийнято постанову №636-VIII, якою позивача звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, ОСОБА_3 продовжував виконувати обовязки судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області до 26.09.2016 року, оскільки через відсутність у Магдалинівському районному суді голови суду, та будь-якого іншого судді, який мав право на здійснення судочинства, видати наказ про відрахування позивача зі штату суду, у звязку з виходом у відставку, було нікому. Зазначає, що лише 26.09.2016 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, за дорученням Державної судової адміністрації України, видано відповідний наказ, яким позивача відраховано зі штату Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області. Разом з тим, під час здійснення розрахунків Територіальним управлінням протиправно не було виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за посадою, яку позивач обіймав на час подачі заяви про вихід у відставку, різницю суми між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як відставка та різницю між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці). Крім того, позивач вказує на те, що розрахунки з ним проведені по 23.09.2016 року, а не по день фактичного звільнення 26.09.2016 року, що на думку позивача є протиправним.
Позивач у судове засідання не зявився, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та розглядати справу за його відсутності.
Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, у яких просив розгляд справи провести без участі представника відповідача. В поданих до суду запереченнях відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та в обґрунтування своєї позиції зазначив про те, що Верховною Радою України рішення про звільнення позивача з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, у звязку з поданням заяви про відставку, прийнято 16.07.2015 року, а фактично позивача виключено зі штату вказаного суду 26.09.2016 року. Отже, що на момент звільнення позивача з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою була виключена у звязку з прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014 року. Таким чином, відповідач вказує, що з 01.04.2014 року судді, які звільняються з посади судді у звязку із виходом у відставку, втратили право на одержання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У звязку з чим, у відповідача на момент звільнення позивача з посади судді у відставку були відсутні законодавчо встановлені підстави для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.
Третя особа в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі третьої особи.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає за необхідне зазначити наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 з 12 квітня 1976 року по 26 вересня 2016 року обіймав посаду судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, в тому числі з 12.04.1976 року по 07.05.2014 року позивач виконував обов'язки голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.
Судом встановлено, що 12 лютого 2014 року позивачем до Вищої ради юстиції подано заяву про вихід у відставку, яка була отримана Вищою радою юстиції 17.02.2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, 1 травня 2014 року ОСОБА_3 виповнилось 65 років, у звязку з чим позивачем припинено здійснення повноважень щодо здійснення правосуддя.
18 червня 2015 року Вищою радою юстиції, за результатами розгляду заяви позивача, прийнято рішення №71/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, у звязку з поданням заяви про відставку та направлено відповідні документи до Верховної Ради України.
16 липня 2015 Верховною Радою України прийнято постанову №636-VIII, якою позивача звільнено з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.
Під час судового розгляду справи судом також встановлено, що з 30 квітня 2015 року в Магдалинівському районному суді Дніпропетровської області не було суддів, які мали право здійснювати правосуддя та відповідно здійснювати і адміністративні функції щодо виконання обов'язків голови суду, який в свою чергу наділений повноваженнями видати, на підставі акта про звільнення судді з посади, відповідний наказ.
Разом з тим, наказом голови Державної судової адміністрації України №189 від 21.09.2016 року «Про відрахування судді зі штату суду» наказано начальнику Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області забезпечити виконання постанови Верховної Ради України №636-VIII шляхом видання наказу про відрахування позивача зі штату Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області та, за наявності передбачених законом підстав, провести фінансовий розрахунок. Також наказано здійснити відповідні записи у трудовій книжці.
Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 26.09.2016 року №90-к ОСОБА_3 відраховано зі штату Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з 26.09.2016 року, а також зобов'язано відділ планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити виплату ОСОБА_3 компенсацію за невикористані:
- щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 року - 11.04.2016 року в кількості 42 календарних днів;
- додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів;
- щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 року - 22.09.2016 року в кількості 18 календарних днів;
а всього 75 календарних днів.
Оскільки, дані накази є чинними, в частині звільнення та відрахування зі штату суду не оскаржені, враховуючи межі розгляду справи, суд в цій частині не надає правової оцінки цим обставинам та законність цих дій не перевіряє.
Позивач, не погодившись з діями Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області по не нарахуванню та не виплаті вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, у звязку з виходом у відставку, та діями по нарахуванню виплат не по дату звільнення, звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 3 статті 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Суд зазначає, що організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про звільнення у відставку, надалі - Закон України №2453-VI).
Відповідно до статті 100 Закону України №2453-VI суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною пятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
За приписами пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
Згідно приписів статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.
Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.
Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.
Частиною 6 статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.
Отже, підставою для припинення повноважень судді є відповідне рішення, а не факт подачі суддею заяви про звільнення. Таким чином, суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
При цьому, суд зазначає, що частиною 1 статті 136 Закону України №2453-VI, в редакції до 01.04.2014 року, було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що рішення про звільнення позивача з посади судді у відставку було прийнято Верховною Радою України 16.07.2015 року.
Суд зазначає, що станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.
Суд зазначає, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.11.2013 року №1-1/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.
Разом з тим, суд зазначає, що положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невідємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, повязані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади. В Основному Законі України незалежність як складова конституційного статусу особи та її професійної діяльності визначена лише стосовно суддів і забезпечується, насамперед, особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади (пункт 27 частини першої статті 85, частини четверта, пята статті 126, частини третя, четверта статті 127, стаття 128, пункт 1 частини першої статті 131); забороною впливу на них у будь-який спосіб (частина друга статті 126); захистом професійних інтересів суддів (частина шоста статті 127); підкоренням суддів при здійсненні правосуддя лише закону (частина перша статті 129); особливим порядком притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (пункт 3 частини першої статті 131); державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів (частина перша статті 130); притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суду і судді (частина пята статті 129); організацією державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей (частина сьома статті 126); здійсненням суддівського самоврядування (частина друга статті 130); забороною для професійних суддів належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (частина друга статті 127) [пункт 2.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) (далі Рішення №3-рп/2013)].
У Рішенні №3-рп/2013, з урахуванням правових позицій, висловлених у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, 22 травня 2008 року №10-рп/2008, Конституційний Суд України зазначив, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Таким чином, у Рішенні №3-рп/2013 йдеться про те, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у звязку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
Суд зазначає, що позивач, працюючи головою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, набув та свідомо реалізував на підставі власного бажанням право на вихід у відставку, яке було гарантоване статтею 109 Закону України №2453, подавши до Вищої ради юстиції відповідну заяву.
При цьому, суд зазначає, що на момент реалізації позивачем права на вихід у відставку (12.02.2014 року) та на дату отримання Вищою радою юстиції (17.02.2014 року) заяви ОСОБА_3 про вихід у відставку, у Законі України №2453 містився припис за яким судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (частина 1 статті 136 Закону №2453).
Отже, позивач подаючи заяву про відставку мав повне право сподіватися на виконання Державою її зобовязання щодо належного грошового забезпечення судді, у тому числі і повязаного з виходом судді у відставку.
Як зазначалось судом вище, Верховна Рада України, як вищий орган законодавчої влади в Україні, повноважна встановлювати та визначати розмір вихідної допомоги суддям, у звязку з виходом у відставку.
Разом з тим, такі зміни у чинному законодавстві можуть застосовуватись виключно до суддів, які реалізували своє право на вихід у відставку, після відповідних змін у чинному законодавстві, в даному випадку до суддів, які звернулися до Вищої ради юстиції з заявою про вихід у відставку після 01.04.2014 року.
За матеріалів справи судом встановлено, що заява ОСОБА_3 отримана Вищою радою юстиції 17.02.2014 року, проте, подання про звільнення позивача у відставку було внесено Вищою радою юстиції до Верховної Ради України лише 18.06.2015 року, тобто з пропуском строку встановленого частиною 3 статті 109 Закону №2453.
Рішення Верховною Радою України про звільнення позивача з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, з незалежних від позивача підстав, було прийнято лише 16.07.2015 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, відповідно до статті 136 Закону України №2453 від 07.07.2010 року, який діяв на момент подання позивачем заяви про відставку 17.02.2014 року є протиправним та таким, що вчинено без дотримання Конституції України та законів України.

За таких обставин, враховуючи, що на час подання заяви про відставку обіймав посаду голови суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобовязання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу судді, у звязку з виходом у відставку, в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.

Разом з тим, суд вважає необґрунтованими доводи позивача на те, що вихідна допомога судді, у звязку з виходом у відставку, в розмірі 10 місячних заробітних плат повинна бути виплачена виходячи з посади голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, яку позивач обіймав до 07.05.2014 року, оскільки частиною 1 статті 136 Закону №2453 було визначено, що вихідна допомога у зв'язку з виходом у відставку виплачується за останньою посадою.

З матеріалів справи встановлено, що останньою посадою позивача, перед виходом у відставку, була посада судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, а тому виплата вихідної допомоги повинна розраховуватись саме з цієї посади.

При цьому, суд не приймає доводи позивача на те, що на момент подачі заяви про вихід у відставку він обіймав адміністративну посаду голови суду, оскільки стаття 136 Закону №2453 чітко повязує розмір вихідної допомоги з останньої посадою судді, а не посадою якою суддя обіймав станом на час подачі заяви.

Крім того, в даному випадку не можуть бути враховані посилання позивача на те, що Вищою радою юстиції, Верховною радою України та Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області тривалий термін не вирішувалось питання про звільнення його у відставку та відрахування зі складу штату суду, оскільки дані обставини не є предметом розгляду даної адміністративної справи, доказів наявності судового рішення про визнання протиправним звільнення позивача з посади судді у відставку з 26.09.2016 року до суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобовязання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу судді, у звязку з виходом у відставку, в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Стосовно позовних вимог щодо повноти проведених Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області розрахунків з позивачем, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 26.09.2016 року №90-к, позивачу виплачено компенсацію за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 року 11.04.2016 року в кількості 42 календарних днів; додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів; щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 року 22.09.2016 року в кількості 18 календарних днів; всього 75 календарних днів.

Згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області №1664 від 26.09.2016 року виплати здійснено по 23.09.2016 року.

Натомість позивач вважає, що виплати повинні бути нараховані та виплачені по дату звільнення (виключення зі штату) 26.09.2016 року.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 24 Закону №2453 голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ.

У звязку з відсутністю з 16.07.2015 року по 26.09.2016 року у Магдалинівському районному суді Дніпропетровської області голови суду та/або особи, яка його заміщує, лише 26 вересня 2016 року Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області №90-к, на виконання наказу голови Державної судової адміністрації України №189 від 21.09.2016 року, позивача відраховано зі штату Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області 26.09.2016 року.

Таким чином, позивач є таким, що фактично звільнений з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області 26.09.2016 року, оскільки саме з вказаної дати позивача було відраховано зі штату суду.

Відповідно до частини 1 статті 46 Кодексу Законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно приписів статті 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до статті 134 Закону №2453 суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Згідно частини 1 статті 83 Кодексу Законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 року №58, днем звільнення вважається останній день роботи.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що розрахунки з позивачем повинні були бути зроблені відповідачем по день звільнення, яким є останній день роботи.

Враховуючи те, що останнім робочим днем судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області Соловйова М.І. було 26.09.2016 року, то саме по цю дату відповідачем повинно було бути зроблено відповідні розрахунки.

Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача здійснити виплату різниці суми між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як відставка, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати за період з 01.05.2014 року по 26.09.2016 року та зобов'язання відповідача здійснити виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 року - 11.04.2016 року в кількості 42 календарних днів, додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів, щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 року - 22.09.2016 року в кількості 18 календарних днів, а всього 75 календарних днів, та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 113 Закону №2453 (тут та далі в редакції чинній на момент звільнення позивача у відставку) суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти пяти років.

Частиною 4 статті 113 Закону №2453 у разі якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження щодо здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти пяти років.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач досяг шістдесяти пяти річного віку 01.05.2014 року, у звязку з чим починаючи з 02.05.2014 року ОСОБА_3 не міг здійснювати повноваження щодо здійснення правосуддя.

Відповідно до частини 1 статті 133 Закону №2453 суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 133 Закону №2453 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

При цьому, частиною 10 статті 133 Закону №2453 передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Отже, починаючи з 02.05.2014 року позивач, у звязку з тим, що ним не здійснювалось правосуддя через досягнення 65-річного віку, втратив право на отримання доплат до посадового окладу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем починаючи з 02.05.2014 року правомірно не нараховувались та не виплачувались позивачу доплати до посадового окладу, оскільки виплата таких доплат була заборонена частиною 10 статті 133 Закону №2453.

Так само, на переконання суду, у відповідача були відсутні і підстави для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, як судді у відставці, оскільки рішення Верховної Ради України від 16.07.2015 року фактично було реалізовано лише 26.09.2016 року, у звязку з чим до 26.09.2016 року позивач не набув статусу судді у відставці та відповідно не мав права на отримання довічного грошового утримання, соціального забезпечення та пільг встановлених для суддів у відставці.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 134 Закону №2453 суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Отже, допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу виплачується одночасно з наданням щорічної оплачуваної відпустки.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи позивач починаючи з 12.04.2014 року не перебував у відпустці, що зумовлює відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог у вказаній частині та відсутність підстав для їх задоволення.

При цьому, суд враховує ту обставину, що позивач був позбавлений можливості піти у відпустку з обєктивних причин, а саме через відсутність особи, яка могла б видати відповідний наказ (голови суду), разом з тим, чинним законодавством України передбачена виплата компенсації лише за невикористані дні відпустки, без урахування допомоги на оздоровлення, яка виплачується до такої відпустки.

Однак розмір виплати компенсації за невикористанні дні відпустки має виходити з розрахунку окладу судді з урахуванням відповідних доплат до окладу виходячи з виключення передбаченого частиною 10 статті 133 Закону №2453.

Отже вимоги щодо визнання протиправної бездіяльності та зобов'язання здійснити виплати сум недоплаченої компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки з урахуванням відповідних доплат до посадового окладу судді, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області по невиплаті ОСОБА_3 різниці суми між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці).

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області по невиплаті ОСОБА_3 вихідної допомоги судді, у звязку з виходом у відставку, в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу судді, у звязку з виходом у відставку, в розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру місячної заробітної плати голови відповідного суду на дату виплати.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 - 11.04.2016 в кількості 42 календарних днів, додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів, щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 - 22.09.2016 в кількості 18 календарних днів, а всього 75 календарних днів, та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1