Справа № 593/1230/16а
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/7069/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бережанської міської ради Тернопільської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

28.09.2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бережанської міської ради Тернопільської області, в якому, із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо передачі належної йому на праві власності земельної ділянки по АДРЕСА_1 в оренду;

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів для усунення перешкод у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою;

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №331 від 10 серпня 2016 року «Про затвердження акту постійної комісії міської ради»;

зобов'язати відповідача прийняти рішення про припинення оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 та не чинити перешкоди у здійсненні ним права користування вищевказаною земельною ділянкою площею 0,07 га по АДРЕСА_1.

Ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 грудня 2016 року до участі в справі, в якості третьої особи на стороні відповідача, залучено ОСОБА_2.

Постановою Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року позовні вимоги залишено без задоволення за безпідставністю заявлених вимог.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що хоча рішенням Бережанської міської ради № 250 від 22.04.1997 року позивачу було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га в АДРЕСА_1, однак останній з 1997 року (з дати прийняття міською радою рішення про передачу йому у приватну власність земельної ділянки) не приступив до її використання і не звертався до Бережанської міської ради з питанням щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. Згідно будівельного паспорта (реєстраційний номер 1937) позивач зобов'язаний був протягом трьох років розпочати будівництво, однак зазначених вимог законодавства він не виконав. Також в будівельному паспорт було передбачено перенесення лінії електропередачі, що також не було проведено. Всі вищеперелічені факти свідчать про те, що рішення Бережанської міської ради № 250 позивачем не було реалізовано і воно втратило свою дію.

Разом з тим суд першої інстанції звертає увагу, що із п.3 представленого позивачем рішення сесії Бережанської міської ради від 31.03.1994 року, яким ОСОБА_1 було виділено вищевказану земельну ділянку для індивідувального будівництва, видно, що позивач був попереджений, що у випадку неосвоєння земельної ділянки протягом встановленого строку з часу відведення в натурі або при грубому порушенні «Правил забудови» він втрачає право на користування земельною ділянкою і вона повертається у фонд міськвиконкому.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт вказує на те, що порядок припинення права власності на землю та права користування земельною ділянкою регулювала ст. 29 Земельного кодексу України 1990 року, згідно якої п права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів, а відповідно, у разі незгоди - на підставі рішення суду, перед цим також необхідно письмово повідомити та накласти на власника адміністративне стягнення та ін.: «...письмо попереджають власників землі і землекористувачів про необхідність усунення цих порушень у місячний строк».

Однак, протягом строку з дня передачі позивачу у власність земельної ділянки й до закінчення терміну дії ЗК України 1990 року позивача не було жодного разу повідомлено про виявлення випадків використання землі не за цільовим призначенням, нераціонального використання або способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів і забруднення та ін.

Апелянт стверджує, що відповідач не вправі був передавати належну позивачу земельну ділянку в оренду іншим особам, та приймати оскаржуване рішення про відмову у вжитті заходів щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, так як позивач володіє правом власності на земельну ділянку, що підтверджується відповідними доказами, та таке право не припинене відповідно до законодавства жодним нормативним чи ненормативним правовим актом, а тому земельна ділянка безпідставно та протиправно з грубим порушенням законодавства була передана третій стороні.

Також зазначає, що відповідачем порушено строк розгляду земельного спору, а прийнятим оскаржуваним Рішенням взагалі не вирішено земельний спір, а лише затверджено Акт комісії. Прийняте відповідачем Рішення №331 від 10.08.2016р. «Про затвердження акту постійної комісії міської ради» як результат розгляду заяви про врегулювання спору є неправомірним, прийнятим безпідставно та з порушенням норм законодавства і таким, що підлягає до скасування, оскільки законодавством непередбачено такий спосіб вирішення земельного спору як складення Акту та затвердження його Рішенням ради народних депутатів.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що рішення сесії Бережанської міської ради від 31 березня 1994 року позивачу ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку для індивідувального будівництва в АДРЕСА_1, а рішенням Бережанської міської ради № 250 від 22 квітня 1997 року йому вищевказану земельну ділянку площею 0,07 га було передано у приватну власність.

У 2016 році позивач з метою виготовлення технічної документації із землеустрою для здійснення будівництва звернувся до відповідного суб'єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою, та у визначений суб'єктом господарювання час прибув разом із відповідними спеціалістами на дану земельну ділянку для виконання робіт із землеустрою (встановлення меж та ін.), однак від громадянина ОСОБА_2, який мешкає по сусідству (АДРЕСА_2), дізнався про те, що дана земельна ділянка передана Бережанською міською радою Тернопільської області йому, ОСОБА_2, в оренду.

08.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Бережанської міської ради Тернопільської області із заявою про врегулювання земельних відносин та вирішення земельного спору, і, зокрема, просив вжити заходів щодо усунення перешкод у користуванні ним спірною земельною ділянкою.

У відповідь на вказану заяву 10 вересня 2016 року ОСОБА_1 отримав поштовим відправленням Акт від 2 серпня 2016 року постійної комісії міської ради з питань приватизації, продажу, оренди землі та природокористування і Рішення Бережанської міської ради № 331 від 10 серпня 2016 року «Про затвердження акту постійної комісії міської ради». Згідно вказаного акта земельна ділянка площею 0,07 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, передана громадянину ОСОБА_2, який мешкає по сусідству. Також із зазначного акта видно, що рішення Бережанської міської ради № 250 від 22 квітня 1997 року, яким земельну ділянку позивачу передано у приватну власність, втратило свою дію. Дана земельна ділянка законно передана в оренду, а тому його вимоги про врегулювання земельних відносин щодо усунення перешкод у користуванні нею є безпідставними.

Даний Акт затверджено Рішенням Бережанської міської ради Тернопільської області за №331 від 10 серпня 2016 року.

У відповідності до частини 1 статті 1 Земельного кодексу України (1990р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - ЗК України) земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього

В силу ст.22 Земельного кодексу України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно ст.23 ЗК України право власності або право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

У відповідності до п.7 Перехідних положень ЗК України (2001 року) громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Встановлено, що рішенням Бережанської міської ради № 250 від 22 квітня 1997 року ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га в АДРЕСА_1,.

Разом з тим, суд апеляційної інстанціїї звертає увагу, що з 1997 року ОСОБА_1 (з дати прийняття міською радою рішення про передачу йому у приватну власність земельної ділянки) не приступив до її використання і не звертався до Бережанської міської ради з питанням щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. Згідно будівельного паспорта (реєстраційний номер 1937) позивач зобов'язаний був протягом трьох років розпочати будівництво, однак зазначених вимог законодавства він не виконав. Також в будівельному паспорт було передбачено перенесення лінії електропередачі, що також не було проведено.

Відтак, рішення Бережанської міської ради за № 250 позивачем не було реалізовано і воно втратило свою дію.

Крім того, із матеріалів справи видно, що спірна земельна ділянка площею 0,07 га, на яку претендує позивач, знаходиться в оренді ОСОБА_2 До 2013 року ОСОБА_2 орендував земельну ділянку площею 0,04 га, яку він за погодженням міської ради привів у належний стан шляхом ліквідації звалища. Протягом трьох років ОСОБА_2, уклавши із міською радою договір оренди, використовував зазначену земельну ділянку.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що запис про передачу ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки було внесено у земельно-кадастрові документи.

Статтею 27 ЗК України передбачені підстави припинення користування земельною ділянкою, однією з яких є: систематичне невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України та невикористання протягом одного року земельної ділянки сільськогосподарського призначення та протягом двох років земельної ділянки для несільськогосподарських потреб.

Із п.3 рішення сесії Бережанської міської ради від 31.03.1994 року, яким ОСОБА_1 було виділено спрну земельну ділянку для індивідувального будівництва, видно, що позивач був попереджений, що у випадку неосвоєння земельної ділянки протягом встановленого строку з часу відведення в натурі або при грубому порушенні «Правил забудови» він втрачає право на користування земельною ділянкою і вона повертається у фонд міськвиконкому.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач користувався спірною земельною ділянкою та сплачував за користування нею земельний податок та що інформація про приватизацію зазначеної земельної ділянки була внесена у земельно-кадастрову документацію з видачею йому державного акта на право приватної власності на землю.

Однак встановлено, що позивач понад 19 років не користувався наданою йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, не проводив будівельних робіт; не сплачував земельного податку; не провів виносу межових знаків зазначеної земельної ділянки, тобто позивач не вчинив жодних дій, що підтверджували би добросовісність, відкритість та законність користування наданою йому земельною ділянкою. Також, відсутні докази, що позивач звільнений від сплати земельного податку.

З аналізу вказаних норм та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач втратив право на спірну земельну ділянку в АДРЕСА_1.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Бережанської міської ради Тернопільської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинення дій є безпідставними, відтак судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні таких вимог.

З огляду на викладене, на думку апеляційного суду, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п.1,2 ч.1 ст.197, ст.ст. 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року у справі №593/1230/16-а за позовом ОСОБА_1 до Бережанської міської ради Тернопільської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинення дій - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. Б. Хобор
Р. П. Сеник