Справа № 826/27239/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 липня 2017 року № 826/27239/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Добрянська Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1,
до відповідача-1 відповідача-2управління Міністерства внутрішніх справ України в Південно- Західній залізниці, Головне управління Національної поліції у м. Києві,
третя особаМіністерство внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, Головного управління Національної поліції України в м. Києві, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерства внутрішніх справ України, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, про:

- визнання незаконним та скасування наказу відповідача-1 № 87 о/с від 09.09.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ,

- поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого в системі органів внутрішніх справ підпорядкованій Міністерству внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці та зобов'язати працевлаштувати у Головному управлінні Національної поліції у м. Києві,

- стягнення із відповідача-1 150 000 грн. завданої моральної шкоди,

- зобов'язання відповідача-1 нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.09.2015 по час поновлення на посаді,

- нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у розмірі 50 % від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності 10 років і більше,

-зобов'язати Головне управління Національної поліції у м.Києві розглянути кандидатуру слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці у відповідно до п. 19 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України", у Головному управлінні Національної поліції у м.Києві та видати відповідний наказ з даного приводу.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що оскаржуваний наказ № 87 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача із займаної посади, прийнятий без достатніх і належних правових підстав і підлягає скасуванню, оскільки у встановленому законодавством порядку її не було повідомлено про наступне звільнення у зв'язку з скороченням штату працівників та не було запропоновано іншої посади, тоді як відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» звільнення з роботи працівників міліції через скорочення штатів можливе лише при відмові від проходження служби в поліції.

Позивач також зазначила, що відповідачем-1 було порушено вимоги ч.3 ст.184 КЗпП України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (до шести років), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Також позивач зазначила, що звільнення не позбавляє роботодавця обов'язку належним чином та в установлені законом строки попередити працівника про наступне звільнення, у разі, якщо таке матиме місце, проте цього зроблено не було.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що відповідач-1 звільнив її без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача-2 Головного управління Національної поліції у місті Києві в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що позививачем жодних заяв про надання згоди на призначення на проходження служби у поліції не подавалося, а тому у діях відповідача-2 відсутні будь-які ознаки протиправності. а підставі викладеного вище, уповноважений представник відповідача-2 просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає, що у відповідача-1 були всі законні підстави для звільнення позивача.

Так, дослідивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду даної справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, представником МВС України до суду подано клопотання про залишення позовних вимог без розгляду. В обґрунтування зазначеного клопотання, представником зазначено, що наказ про звільнення ОСОБА_1 датовано 09.09.2015, тоді як до суду позивач звернулась лише 16.12.2015, що свідчить про порушення строків, встановлених ч. 3 ст. 99 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Матеріалами справи встановлено, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 винесено 09.09.2015, при цьому позовну заяву до суду позивачем надано 16.12.2015 (згідно відбитку штемпелю на поштовому конверті), однак, під час розгляду справи по суті, доказів ознайомлення ОСОБА_1 з оскаржуваним наказом та доказів вручення його позивачці, відповідачами не надано. Крім того, судом встановлено, що трудову книжку позивачці також не вручено.

Враховуючи приписи ст. 99, ст. 100 КАС України, суддя приходить до висновку про наявність підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення з вказаним позовом до суду поважними.

В зв'язку з викладеним вище, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ з 01.09.2003. За період служби працювала на посадах слідчого Христинівського районного відділу УМВС України в Черкаській області, ЛВ на станції Київ-Пасажирський, ЛВ на станції Фастів управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

З 27.05.2015 по 27.09.2015, ОСОБА_1, перебуваючи на посаді слідчого слідчого відділу ЛВ на станції Фастів управління МВС України на Південно-Західній залізниці, знаходилася у відпустці у зв'язку із вагітністю та пологами.

Однак, 25.09.2015 позивачу із неофіційних джерел, стало відомо про звільнення у зв'язку із ліквідацією управління МВС України на Південно-Західній залізниці, тобто позивача було звільнено в період перебування у відпустці у зв'язку із вагітнісю та пологами.

Вважаючи наказ № 87 о/с від 09.09.2015 в частині звільнення таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та їх гарантії, основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України, згідно з ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.18 Закону України Про міліцію порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91р. №114.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення Національної поліції України" від 02.09.2015 № 641 вирішено утворити Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство внутрішніх справ.

02.07.15 прийнято Закон України "Про Національну поліцію", який опубліковано 06.08.15 в газеті "Голос України" та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень якого, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.15.

Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено за скороченням штату у Міністерстві внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 7 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI визначено Кабінету Міністрів України в місячний строк забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

Згідно пункту 8 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Закону №580-VIІI, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Наведене, дає підстави стверджувати, що питання відповідності працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, вимогам до поліцейських, вирішується не органом, який ліквідується, а шляхом видання наказів новоствореним органом - Національною поліцією України - про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідно пункт 10 Розділу XI Закону № 580-VIІI, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Отже, наведена правова норма встановлює порядок, за якого працівники міліції, які не бажають проходити службу в поліції та ті, що бажали працювати в поліції, але не прийняті на службу, звільняються зі служби.

Відповідно до пункту 63 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.09.1991 № 114, (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №885 від 28.10.2015 № 885 чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, відповідно до вищезазначених норм законодавства вбачається, що звільнення працівників міліції за скороченням штатів відбувається за наступних підстав: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Як наслідок, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу внутрішніх справ прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється, а також забезпечити дотримання всіх прав та гарантій при звільненні такого працівника.

З урахуванням вказаних вище положень Закону України "Про Національну поліцію", пояснень представників сторін та встановлених під час розгляду справи обставин вбачається, що в структурі Міністерства внутрішніх справ України проводилась ліквідація окремих територіальних підрозділів, та скорочення посад у Міністерстві.

Так, наказом МВС України від 06.11.2015 № 1389 "Про затвердження Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України" відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" затверджено Структуру апарату МВС України.

З письмових пояснень відповідача вбачається, що в Міністерстві внутрішніх справ України скорочені всі посади атестованих співробітників та введено посади державних службовців.

Під час розгляду справи позивач повідомила, що наміру звільнятися з правоохоронних органів не мала, та бажала продовжувати службу в органах поліції. Однак, в період перебування у відпустці у зв'язку із вагітністю та пологами дізналася про своє звільнення 09.09.2015 із займаної посади.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру підприємств, установ та організацій, державна реєстрація юридичної особи - Національної поліції України проведена 07.11.15, тобто на наступний день після звільнення позивача.

Таким чином, з моменту опублікування Закону України "Про Національну поліцію" і до часу звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штату), Національної поліції України створено не було. Тобто, протягом цього періоду позивач, як і будь-який інший працівник міліції не мав можливості подати рапорт про намір проходити службу в Національній поліції України.

Положення пунктів 9, 10 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII не узгоджуються з іншими положеннями Закону України "Про Національну поліцію", у даному випадку зі ст.22, 47, 56 Закону України "Про Національну поліцію", оскільки особи, які виявили бажання проходити службу в поліції можуть бути прийняті до Національної поліції України не раніше 07.11.2015 з огляду на реєстрацію Національної поліції України як юридичної особи та набрання Закону України "Про Національну поліцію" чинності з 07.11.2015.

Враховуючи, встановлений законом порядок прийняття на службу в поліцію та не створення умов його реалізації у строки та порядку визначеному Законом України "Про Національну поліцію", суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача за скороченням штатів, як такого, що не виявив бажання проходити службу в органах поліції.

Відповідно до вищевикладеного, суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_1 на підставі пунктів 10 та 11 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIІI та пункту 64 г Положення за скороченням штатів, не запропонувавши їй іншої посади, не дослідивши можливість використання останньої на службі в поліції, відповідач 1 допустив порушення вимог діючого законодавства, а тому зазначені порушення є підставою для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Згідно пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом поновлення її на посаді слідчого слідчого відділу відділення лінійного відділу на станції Фастів управління МВС України на Південно-Західній залізниці та зобов'язання Національну поліцію України розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Закону № 580-VIІI та видати з цього приводу відповідний наказ.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем 1 порушено право позивача на працевлаштування в органи поліції у порядку передбаченому пунктами 10 та 11 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIІI, суд вважає за необхідне поновити порушенні права позивача шляхом поновлення останнього в органі з якого його було незаконно звільнено, таким чином, надавши можливість позивачу реалізувати право на проходження служби в органах поліції.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки вимушеним прогулом відповідно до трудового законодавства вважається час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Як зазначає сама позивач, з 27.05.2015 позивач знаходилася у відпустці у зв'язку із вагітністю та пологами, що не заперечується відповідачами.

Відповідно до трудового законодавства відпустка по догляду за дитиною та відпустка у зв'язку із вагітністю та пологами надається без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку.

Отже, з 27.05.2015 по теперішній час позивач перебуває у декретній відпустці, не здійснює своїх функціональних обов'язків, що не залежить від волі роботодавця, відтак не має змоги отримувати заробітну плату. А відтак, відсутні підстави для виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем під час розгляду справи не доведено суду наявність моральної шкоди, її розмір та причинний зв'язок між діями відповідачів та моральною шкодою.

Отже, позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.2 та п.3 ч. 1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені 'її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст.11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.72 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевказане суд, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись положеннями ст.2, ст.17, ст.71, ст.86, ст. 128, 158-ст. 163 ст 167 ст 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ відповідача-1 № 87 о/с від 09.09.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції у м. Києві розглянути кандидатуру слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці у відповідно до п. 19 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України", у Головному управлінні Національної поліції у м. Києві та видати відповідний наказ з даного приводу.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Я.І. Добрянська