Справа № 826/20228/16
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2017-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12 червня 2017 року 16:45 год. №826/20228/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Костенка Д.А.,

за участю секретаря судового засідання Щербань Є.В.,

представників: позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - УДМС України в Київській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 06.03.2015 №38,

в с т а н о в и в:

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 в інтересах позивача - громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_3 - звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним і скасувати рішення УДМС України в Київській області №38 від 06.03.2015 про заборону в'їзду в Україну.

Позов обґрунтовано тим, що перебування позивача на території України не супере-чить інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України; позивач має чоловіка, який працює та проживає на території України, а також є хворою на онкологічне захворювання (онкологія лівої груді), тому потребує сторонньої допомоги від чоловіка та лікування на території України.

Під час розгляду справи представник позивача підтримала позов з наведених підстав. Надала додаткові письмові пояснення, в яких зазначила про те, що при прийнятті оскаржува-ного рішення відповідачем не було враховано, що воно призведе до порушення права пози-вача на воз'єднання сім'ї, передбаченого Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Представник відповідача не визнав позов, просив відмовити в його задоволенні з наве-дених у письмових запереченнях підстав. У письмових запереченнях представник відповіда-ча зазначив про правомірність оскаржуваного рішення, що прийнято на підставі ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", Інструкції про по-рядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 (далі - Інструкція).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Судом встановлено і підтверджується наявною у справі копією рішення УДМС України в Київській області від 06.03.2015 №38 (а.с. 16, 17), що відповідачем прийнято рішення про заборону в'їзду в Україну позивачу - громадянці Республіки Азербайджан, ІНФОРМАЦІЯ_1 - строком на 3 роки.

Дане рішення, як у ньому зазначено, прийнято на підставі абзаців 2, 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та у зв'язку з тим, що перебування позивача на території України може суперечити інтересам охорони громад-ського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в України та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів.

В обґрунтування прийнятого рішення зазначено, що в ході проведення оперативно-профілактичних заходів СБЗПТЛ ЛВ в аеропорту "Бориспіль" ГУ МВС України в Київській області встановлено, що 04.05.2014 під час проходження паспортного контролю в терміналі "Д" ДПМА "Бориспіль" на рейс №458 сполученням "Київ-Стамбул" у громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_3 в паспорті для виїзду за кордон було виявлено підроблені відмітки Державної прикордонної служби України. Бориспільським міськрайо-нним судом Київської області 24.09.2014 винесено вирок, згідно з яким визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Спірні правовідносини виникли у сфері міграції та стосуються правомірності рішення про заборону в'їзду іноземцю в Україну.

В абзацах 2, 3 ч. 1 ст. 13 Закону України від 22.09.2011 №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", на які відповідачем зроблено посилання в оскаржуваному рішенні, визначено, що в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку (абз. 2); якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні (абз. 3).

Згідно з п. 3 Інструкції (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіаль-ними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах 2, 3 та 7 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно з п. 4 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за ініціативою:

а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій;

б) підрозділів кримінальної міліції - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;

в) слідчих підрозділів органів внутрішніх справ - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження;

г) підрозділів міліції громадської безпеки - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку;

ґ) органів охорони здоров'я - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

д) за власною ініціативою - у разі невиконання особою постанови про накладення адміністративного стягнення за адміністративні правопорушення, розгляд справ за якими належить до компетенції ДМС України.

Згідно з п. 5 Інструкції після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в'їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у п. 4 цієї Інструкції, надси-лають до ДМС України або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) пріз-вище, ім'я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами 2, 3 та 7 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в'їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в'їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоро-нних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов'язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Згідно з п. 6 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у п. 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в'їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Надана відповідачем і наявна у справі копія листа Управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУ МВС України в Київській області від 14.01.2015 №5/15, адресована відповідачу (а.с. 27, 28), свідчить про те, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем за ініціативою Управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУ МВС України в Київській області, тобто згідно з пп. б) п. 4 Інструкції - на підставі звернення підрозділів кримінальної міліції.

У цьому зверненні зазначено, що в ході проведення оперативно-профілактичних заходів СБЗПТЛ ЛВ в аеропорту "Бориспіль" ГУМВС України в Київській області встанов-лено, що 04.05.2014 о 9:30 год., під час проходження паспортного контролю в терміналі "Д" ДПМА "Бориспіль" на рейс №458 сполученням "Київ-Стамбул" у громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_3 в закордонному паспорті було виявлено підроблені відмітки Державної прикордонної служби України. 24.09.2014 Бориспільським міськрайонним судом Київської області винесено вирок, яким ОСОБА_3 визнано винною в скоєнні кримі-нального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн.).

Також у цьому зверненні зазначені відомості про особу (пп.пп. а), б), в), г), ґ), д) п. 5 Інструкції), відомості, які дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в'їзду в Україну (пп. е) п. 5 Інструкції), - абз. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а саме виявлення у закордонному паспорті позивача підроблених відміток Державної прикордонної служби України; запропонований строк заборони в'їзду (пп. є) п. 5 Інструкції) - три роки (за вироком суду скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України).

До звернення була додана копія зазначеного вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2014 у кримінальній справі №359/8550/14-к, яка, також, міститься у справі (а.с. 29-31), яким затверджено угоду про визнання вини, яка укладена в кримінальному провадженні №0000229 від 04.05.2014 прокурором Прокуратури по нагляду за дотриманням законів у транспортній сфері Київської області і підозрюваною Гаджиєвою Лалазар 19.08.2014; визнано винною ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України і призначено їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

Як вбачається з тексту листа Управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУ МВС України в Київській області від 14.01.2015 №5/15, у ньому вказана підстава для заборони в'їзду позивачу в Україну - абз. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які прожи-вають в Україні), проте дане звернення не містить будь-яких відомостей щодо необхідності заборони в'їзду позивачу в Україну з метою охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Вирок суду, на який зроблено посилання, також не містить вказаних відомостей. Крім того, рішення про заборону в'їзду в України, якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні згідно з пп. ґ) п. 4 Інструкції приймається за ініціативою органів охорони здоров'я, яким вищевказане Управління не є.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що наданий відповідачем лист ініціатора прийняття оскаржуваного рішення не є належним доказом у частині підтвердження наяв-ності зазначеної в цьому рішенні підстави заборони позивачу на в'їзд в Україну - абз. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Відповідач не надав суду інших доказів, які б підтверджували наявність вказаної ним підстави, а саме захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. З огляду на викладене, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на абз. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" є безпідставним.

Заперечення представника відповідача про те, що позивачем використано закордо-нний паспорт з підробленими відмітками Держприкордонслужби, що відповідає абз. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи), суд відхиляє і не бере до уваги з огляду на їх суперечливість і не відповідність вимогам Закону та Інструкції і матеріалам справи. Так, зазначена представником відповідача підстава заборони в'їзду особі в Україну передбачена абз. 4 ч. 1 ст. 13 цього Закону, а не абз. 3, як помилково зазначає представник відповідача. Водночас згідно з п. 3 Інструкції прийняття рішення про заборону в'їзду в Україну з підстави, визна-ченої у абз. 4 ч. 1 ст. 13 цього Закону, не передбачено Інструкцією. Крім того, фактичні обставини цієї справи не стосуються подання позивачем клопотання про в'їзд в Україну і подання при цьому позивачем про себе завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів, а також відповідач в оскаржуваному рішення не зазначав і не міг зазначати (у силу п. 3 Інструкції), обставин, що передбачені абз. 4 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону.

Щодо заборони позивачу на в'їзд в Україну з підстави, встановленої абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (в'їзд особі не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадсь- кого порядку), то суд вважає оскаржуване рішення в цій частині необґрунтованим також.

Як вбачається з тексту листа Управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгів-лею людьми ГУ МВС України в Київській області від 14.01.2015 №5/15, у ньому не вказано такої підстави для заборони в'їзду позивачу в Україну як абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а наведені фактичні обставини щодо вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, і винесення вироку суду з цього приводу безпосередньо не стосуються забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що наданий відповідачем лист ініціатора прийняття оскаржуваного рішення не є належним доказом у частині підтвердження наявнос-ті зазначеної в оскаржуваному рішенні підстави заборони позивачу на в'їзд в Україну - абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Відповідач не надав суду інших доказів, які б підтверджували наявність вказаної підстави, а саме забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку. З огляду на викладене, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" є безпідставним

У своїх запереченнях представник відповідача посилається на положення, зазначене у п. 18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", про те, що необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпе-чення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наяв-ності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

З цього приводу суд зазначає, що відповідач не надав суду аргументованих доводів і доказів, які б переконливо свідчили про те, що в'їзд і перебування позивача в Україні може загрожувати (становити небезпеку) національній безпеці України або громадському порядку. Лише факт вчинення позивачем кримінального правопорушення, на переконання суду, не може розглядатися як безумовна підстава для заборони їй в'їжджати в Україну. Суд зазначає, що згідно з Інструкцією встановленню і перевірці підлягають дані, які обґрунтовують необ-хідність заборони в'їзду в Україну особі. У даному випадку зі змісту вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2014 №359/8550/14-к не вбачається, що вчинене позивачем кримінальне правопорушення безпосередньо стосувалося порушення національної безпеки України чи громадського порядку. Інших даних, які б свідчили про можливе посягання позивача на національну безпеку чи громадський порядок, відповідач не зазначив, а судом таких встановлено не було.

Отже, враховуючи, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржу-ваного рішення, а зазначені в оскаржуваному рішенні підстави його прийняття не знайшли свого підтвердження належними доказами у ході розгляду справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість і безпідставність його прийняття.

Судом встановлено і підтверджується наявними у справі копіями свідоцтва про шлюб НОМЕР_1, посвідок на тимчасове проживання НОМЕР_2 від 17.05.2015, НОМЕР_3 від 28.11.2014, довідки ТОВ "АКТАШ ЛТД" від 02.06.2017 №02/06-01, довідки 4 міської поліклініки м. Сумгаіт Міністерства охорони здоров'я Республіки Азербайджан №204 від 21.04.2017, що позивач та її чоловік - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мають посвідку на тимчасове проживання в Україні; зареєстроване місце проживання чоловіка у м. Києві; чоловік дійсно працює (постійно) в ТОВ "АКТАШ ЛТД" на посаді виконавчого директора з 29.12.2013; позивач дійсно проходить лікування в 4-ій міській поліклініці в кабінеті онкологічного диспансеру, діагноз: онкологія лівої груді Cr.T2N1,M0.

Таким чином, пояснення представника позивача і надані докази підтверджують, що на час прийняття оскаржуваного рішення позивач мала право на в'їзд і проживання в Україні з метою воз'єднання сім'ї, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Оскаржуваним рішенням порушено вказані права та інтереси позивача, а тому з огляду на безпідставність і необґрунтованість його прийняття та з метою захисту порушених прав ті інтересів позивача, суд дійшов висновків про те, що оскаржуване рішення є протиправним і підлягає скасуванню, у зв'язку з чим позовні вимоги слід задовольнити.

Щодо строку звернення до адміністративного суду з даним позовом слід зазначити, що, як зазначає у позовній заяві позивач про прийняття оскаржуваного рішення дізналася 15.08.2016, коли прибула до України. Дана обставина не заперечувалася відповідачем. Таким чином, позивач могла дізнатися про порушення її прав та інтересів з 15.08.2016, а тому шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом не пропущено.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально під-тверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з копією квитанції №1 від 21.12.2016 позивачем сплачено судовий збір у сумі 551,21 грн. Відтак, з огляду на задоволення позову у справі, суд дійшов висновку про прису-дження на користь позивача сплаченого нею судового збору у сумі 551,21 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 69-71, 76, 79, 86, 94, 158-163, 167 КАС, суд

п о с т а н о в и в:

1. Задовольнити адміністративний позов громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3.

2. Визнати протиправним і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 06.03.2015 №38.

3. Присудити на користь громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_3 судовий збір у сумі 551,21 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Київській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії її повного тексту.

Суддя Д.А. Костенко