Справа № 825/2215/16
Суддя: Кривенда О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

6 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача Кривенди О.В.,

суддів: Гриціва М.І., Прокопенка О.Б., -

розглянувши заяву ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі за його позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Міністерство оборони України, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21 лютого 2017 року відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року про відмову у задоволенні позову у вищезазначеній справі.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про її перегляд з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

У заяві про перегляд судових рішень позивач посилається на неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального і процесуального права, що підтверджується, на його думку, копіями рішень Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2011 року, 5 червня 2013 року та 23 січня 2015 року (№№ К-47211/09, К/9991/70248/12, К/9991/2828/12 відповідно) та копією постанови Вищого господарського суду України від 5 грудня 2012 року (справа № 5011-36/3422-2012).

Проте аналіз зазначених судових рішень не дає підстав для висновку, що судами касаційної інстанції неоднаково застосовано одні й ті ж самі норми матеріального і процесуального права.

У рішенні, про перегляд якого подано заяву, Вищий адміністративний суд України на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС відмовив у відкритті касаційного провадження. У цій справі суди дійшли висновку, що начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України правомірно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження від 18 листопада 2016 року на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». З огляду на встановлені у справі обставини суди зазначили, що дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, відповідачі проводили на підставі та в межах повноважень, визначених чинним законодавством.

Тоді як у рішеннях Вищого адміністративного суду України від 5 червня 2013 року і 23 січня 2015 року, наданих на обґрунтування заяви, суд касаційної інстанції виходив з того, що державними виконавцями не були виконані усі дії, що передбачені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» та передують винесенню постанов про закінчення виконавчого провадження, отже у цих справах визнано протиправними оскаржувані постанови про закриття виконавчого провадження.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Колегія суддів дійшла висновку, що прийняття касаційним судом різних за змістом судових рішень зумовлено різними фактичними обставинами, які були встановлені судами під час розгляду цих справ.

Щодо рішення Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2011 року, то воно постановлене у справі за позовом до Генеральної прокуратури України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання прийняти рішення.

Долучена постанова Вищого господарського суду України від 5 грудня 2012 року, якою скасовано рішення судів попередніх інстанцій, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на наявність неповноти встановлення обставин справи, не містить висновків щодо правомірності застосування норм матеріального права. Також не може вважатися ця постанова такою, що дає підстави для допуску справи до провадження та перегляду її Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування норм процесуального права, оскільки, судом, який її постановив, не застосовано норми КАС.

Посилання ОСОБА_2 в заяві на рішення Європейського суду з прав людини є необґрунтованими, оскільки заява про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 237 КАС, може бути подана лише особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною.

Таким чином, рішення судів касаційної інстанції, додані на обґрунтування заяви, не підтверджують наявність неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального і процесуального права у подібних правовідносинах.

Крім того, надані для порівняння рішення не містять іншого, ніж в оскаржуваному рішенні, тлумачення норм права, про які йдеться у заяві позивача.

Зазначене дає підстави для висновку про необґрунтованість поданої ОСОБА_2 заяви.

Враховуючи викладене, керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Міністерство оборони України, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії за заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 лютого 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Кривенда

Судді: М.І. Гриців

О.Б. Прокопенко