Справа № 182/6463/16-а
Суддя: Рибакова В. В.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 182/6463/16-а
Провадження № 2-а/0182/89/2017
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2017 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Рибакової В.В.

при секретарі Затуливітер Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі 23.11.2016 року звернулись до суду з зазначеним позовом (а.с.1,2), посилаючись на наступні обставини.

До червня 1998 року вони, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали у АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 отримував пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1, ОСОБА_2 отримувала пенсію за віком, надалі вони виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим виплату пенсії їм було припинено.

17.10.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулися до відповідача із заявами про перерахунок та поновлення виплати пенсій за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства. Управлінням пенсійного фонду виплату пенсій не поновлено. У листах № Л-192-1 та № Л-191-1 від 02.11.2016 року було повідомлено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається особисто, за місцем проживання (реєстрації) при наявності паспорта громадянина України.

Вважають такі дії відповідача протиправними з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року визнано не конституційними положення п. 2 частини 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та втратили силу з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення.

За своїм змістом рішення Конституційного Суду України надає висновок щодо неконституційності положень Закону щодо осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, після ухвалення рішення Конституційним Судом України у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в Управління Пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонерів.

Верховний Суд України в постанові від 12.05.2015 року по справі № 21-180а15 при вирішенні питання щодо періоду, з якого має бути поновлена пенсія, зазначив: « ...колегія суддів Судової падати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.».

Відповідно ст. 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно ч.1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ст. 46 цього Закону.

Відповідно ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно п. 2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п.2.21. Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії документами, які підтверджують, що особа не працює є трудова книжка.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Станом на 2 вересня 1945 року вік ОСОБА_1 складав 7 років, вік ОСОБА_2 складав 5 років. Таким чином, вони мають право на надбавку до пенсії, як дитині війни.

Відповідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Тому, просять суд зобов'язати відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 ОСОБА_1 з 07.10.2009 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України на визначений пенсіонером банківський рахунок; зобов'язати відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України на визначений пенсіонером банківський рахунок.

У позовній заяві представник позивачів просив розглянути справу за його відсутністю та за відсутності позивачів.

Представник відповідача до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти позову заперечує (а.с.40,41). У матеріалах справи наявні письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.29-31), в яких відповідач посилається на те, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Відповідно до п.2.8 вказаного Порядку поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували на обліку в Нікопольському об'єднаному управління Пенсійного фонду Дніпропетровської області, так як виплата та припинення виплат пенсій у 1998 році здійснювалося Управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради. Оскільки позивачі не перебували на обліку, без матеріалів пенсійних справ та без заяв встановленого зразка, поновити їм пенсію управління не мало підстав. Також зазначив, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. До відповідача через свого представника позивачі звернулися з письмовим зверненням 17.10.2016 року. Позивачі не надали до суду клопотання про поновлення пропущеного строку та не виклали поважних причин його пропуску, а тому вимога про здійснення поновлення пенсії з 07.10.2009 року, на думку відповідача, є незаконною. З огляду на вищевказані обставини, просить відмовити позивачам в задоволенні адміністративного позову.

Вивчивши матеріали справи, заперечення на адміністративний позов, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

До червня 1998 року позивачі, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали у м. Нікополі. ОСОБА_1 отримував пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1, ОСОБА_2 отримувала пенсію за віком (а.с.8-10). Викладене відповідачем не оспорюється.

Згодом позивачі, не змінюючи громадянства України, вибули на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де були 13.07.2001 року прийняті на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль (а.с.15,16). У зв'язку з виїздом позивачів на постійне місце проживання до держави Ізраїль виплата пенсії їм була припинена.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

У зв'язку з припиненням виплати пенсії, 17.10.2016 року представник позивачів за довіреністю від 21.09.2016 року - ОСОБА_3 звернувся до відповідача з відповідними заявами про поновлення виплати пенсії за віком (а.с.6,7), на що відповідач листами № Л-192-1, № Л-191-1 від 02.11.2016 року повідомив про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, зазначивши, що для поновлення пенсії на території України позивачам необхідно звернутись особисто з паспортом громадянина України (а.с.4,5). Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, мають зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом досягли встановленого цим Законом пенсійного віку. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1, заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації).

Суд приходить до висновку, що такі дії відповідача є протиправними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV ( 1058-15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР) (є неконституційними). Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (1058-15), визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У вказаному Рішенні зазначено, що п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону (1058-15) суперечать приписам Конституції України (254к/96-ВР) щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості (стаття 22, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46) (254к/96-ВР).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України ( 254к/96-ВР ), відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України) (254к/96-ВР).

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які унеможливлювали поновлення позивачам виплати пенсії.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Проживаючи в Ізраїлі, позивачі мають такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання і, з врахуванням тієї обставини, що відповідачем було неправомірно відмовлено в призначенні пенсії позивачам з підстав відсутності паспорта громадянина України, що засвідчує особу на території України, або посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України.

Суд вважає відмову відповідача про поновлення пенсії неправомірною, оскільки позивачами були подані документи, які підтверджують факт виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль, перебування на консульському обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, а також копія паспорту громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон, дійсного до 13.04.2018 року, копія паспорту громадянина України ОСОБА_2 для виїзду за кордон, дійсного до 24.03.2018 року.

Зважаючи на те, що відсутність паспорту громадянина України вказана відповідачем як підстава неможливості поновлення виплати пенсії за віком, суд доходить висновку про порушення прав позивачів.

Таким чином, у позивачів виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії, а тому суд приходить до висновку що відповідач неправомірно відмовив позивачам у поновленні виплати пенсії.

Згідно ч.2 ст.27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постановах від 12.05.2015 року у справі № 21-180а15 та у справі № 21-168а15 від 19.05.2015 року.

Таким чином, відповідач має перерахувати та відновити виплату пенсії позивачам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон - у державу Ізраїль, саме з 07.10.2009 року.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача у своїх запереченнях на позов на застосування до даних правовідносин шестимісячного строку звернення до суду, так як, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у вказаних вище постановах, саме з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

На думку суду відповідач повинен був поновити позивачам виплату пенсії з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV, однак безпідставно цього не зробив.

Судом не встановлено поважних причин не поновлення відповідачем виплати пенсії позивачам з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV.

У відповідності до ч.1 ст.94 КАС України, Закону України «Про судовий збір», за рахунок бюджетних асигнувань з Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь представника позивачів ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір в розмірі 1102,40 грн., сплачений останнім при зверненні до суду з даним позовом (а.с.3,25).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9-15,17,18,94,99,159-163,167,183-2 КАС України, ст.ст. 19,24,46,152 Конституції України, ст.ст. 19,27,49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, Рішення Європейського суду з прав людини у Справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) від 7 листопада 2013 року (остаточне 07/02/2014), -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 - задовольнити.

Зобов'язати Нікопольське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області перерахувати та поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року з урахуванням підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на час поновлення пенсії, на визначений ним банківський рахунок.

Зобов'язати Нікопольське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області перерахувати та поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року з урахуванням підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на час поновлення пенсії, на визначений нею банківський рахунок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь представника позивачів ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп. (одну тисячу сто дві грн. 40 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: В. В. Рибакова