Справа № 826/4992/17
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 червня 2017 року № 826/4992/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Смолій І.В, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

за позовом ОСОБА_1
доТериторіального управління Державної судової адміністрації України в Київськой області
третя особаГоловне управління Державної казначейської служби України в Київській області
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за січень 2017 року їй виплачена суддівська винагорода в сумі 22 400,00 грн., що не відповідає розміру встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» - 10 мінімальним заробітним платам. Позивач наголошує, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може врегульовуватися іншими законами.

Представником відповідача заперечень проти позову надано не було.

Представник третьої особи, проти позову заперечив, адже будь-яких неправомірних дій, бездіяльності органи Державної казначейської служби не вчиняли, в спірних правовідносинах з позивачем участі не брали.

В судове засідання сторони не з'явились, позивачем та третьою особою були подані клопотання про розгляд справи за їх відсутності, та відповідно до зазначеного судом було прийнято рішення про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, адміністративний суд встановив наступне.

Указом Президента України від 31.08.2004 р. №1026/2004, ОСОБА_1 призначена строком на п'ять років на посаду судді Березанського міського суду Київської області.

На підставі зазначеного Указу наказом Березанського міського суду Київської області від 08.09.2010 р. №60 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Березанського міського суду Київської області з 09.09.2010 року.

Відповідно до Постанови Верховної Рада України від 15.04.2010 року №2135-VI позивача обрано на посаду судді Березанського міського суду Київської області.

На підставі зазначеної постанови наказом Березанського міського суду Київської області від 30.04.2010 р. №18-к ОСОБА_1 призначено на посаду судді Березанського міського суду Київської області безстроково.

З огляду на інформацію щодо суми суддівської винагороди виплаченої судді Березанського міського суду Київської області Голік Галині Костянтинівні за січень 2017 року встановлено, що позивачу за січень 2017 року нараховано 22 400,00 грн. з яких утримано 4 032,00 грн. податку з доходів фізичних осіб та 336,00 грн. військового збору, виплачено - 12 12032,00 грн.

Як встановлено судом, в штатному розписі Березанського міського суду Київської області на 2017 рік затверджено посадовий оклад судді в розмірі 16 000,00 грн.

Частиною 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. №1402-VIII (далі за текстом - Закон №1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону №1402, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст.529; 2015 р., №№18 - 20, ст.132 із наступними змінами).

Так, згідно з ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. №2453-VI (далі за текстом - Закон №2453) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру визначено ч.3 ст.133 Закону №2453.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 призначена на посаду до набрання чинності Законом №1402 та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому її посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір визначений ч.3 ст.133 Закону №2453 та має становити 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 р. №1801-VIII установлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Аналізуючи ч.1 ст.135 Закону №1402 та ч.1 ст.133 Закону №2453 судом встановлено, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом ч.2 ст.130 Конституції України.

За таких умов застосування пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. №1774-VIII (далі за текстом - Закон №1774), яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Суд зауважує, що Законом №1774 не внесено змін до Закону №1402 чи Закону №2453 в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи ч.1 ст.135 Закону №1402 відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774 при нарахуванні суддівської винагороди.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону №1402 забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

У рішенні від 08.04.2016 р. №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453 в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У Рішенні від 03.06.2013 р. №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Пунктом 6.1 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998 р.) визначено, що рівень винагороди, яка виплачується суддям за виконання їх професійних обов'язків, повинен бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їх рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.151 Закону №1402 Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Зважаючи на ч.1 ст.154 Закону №1402 територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Таким чином, саме на відповідача, як територіальний орган Державної судової адміністрації покладено обов'язок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення в розмірі визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

На підставі викладеного та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453 та/або Закону №1402 в частині розміру суддівської винагороди у тому числі й розрахункової величини з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантію передбачену ч.2 ст.130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, суд дійшов висновку, що застосування відповідачем при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII та не виконання п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Більш того, не застосування п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п.23 рішення від 10.03.2011 р. у справі «Сук проти України» відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що суддівська винагорода позивачу за січня 2017 року розраховувалася з розміру мінімальної заробітної плати встановленого в п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, а не з розміру визначеного ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, постанова суду в частині стягнення суддівської винагороди підлягає негайному виконанню.

Витрати, які підлягають розподілу у порядку визначеному ст.94 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст.86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо не здійснення нарахування судді Березанського міського суду Київської області Голік Галині Костянтинівні суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік».

3. Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, (01601, м. Київ, вул. Жилянська, 58Б, ) на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (АДРЕСА_1) суддівську винагороду за січень 2017 року в сумі 22 400,00 грн. (двадцять дві тисячі чотириста грн. 00 коп.).

Постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за січень 2017 року в сумі 22 400,00 грн. (двадцять дві тисячі чотириста грн. 00 коп.) допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.В. Смолій