Справа № 822/620/17
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/620/17

Головуючий у 1-й інстанції: Петричкович А.І.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

04 липня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Білоуса О.В. Совгири Д. І.

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника відповідача: Чорної А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, управління Держпраці у Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2017 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просила скасувати постанову суду І інстанції та прийняти нову постанову, якою визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці у Хмельницькій області від 18.01.2017 року № 22/23 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 у розмірі 336000,00 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі просив скасувати постанову суду І інстанції в частині стягнення судового збору та прийняти нову постанову, якою стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 2400 грн. 05 коп.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянти послалися на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та за обставин викладених в ній просила суд задовольнити її.

Позивач в судове засідання не з'явилась. Разом з тим, 04 липня 2017 року на адресу суду через канцелярію надійшло клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи положення частини 4 статті 122 КАС України, де вказано, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, суд вирішив провести розгляд справи за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 підлягає частковому задоволеню, а апеляційна скарга управління Держпраці у Хмельницькій області підлягає повністю задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що у період з 16 по 23 грудня 2016 року, відповідачем на підставі наказу від 05 грудня 2016 року №977, направлення на перевірку від 05 грудня 2016 року № 7112/16 було проведено позапланову перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з питань додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування. При цьому у вказаному наказі підставою його прийняття зазначено: 1) згода Держпраці України № 11985/4.3/4.2-ДП-16 від 01.12.2016 р.; 2) лист Державної податкової інспекції у місті Хмельницькому Головного управління ДФС у Хмельницькій області № 22883/8/22-25-13-04-15 від 17.10.2016 року (стор. 121 -122 справи т.1).

Відповідно до листа Державної служби України з питань праці №11985/4.2-ДП-16 від 01 грудня 2016 року Управлінню Держпраці у Хмельницькій області надано згоду на проведення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_3 ( стор. 8 справи т.2).

За наслідками проведеної відповідачем перевірки складено Акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №22-01/2378 від 23.12.2016 ( далі - Акт перевірки) ( стор. 123 - 133 справи т1).

В Акті перевірки стверджено, що під час здійснення перевірки уповноваженим особам ДПІ в м. Хмельницькому 12.09.2016 р. надано письмові пояснення громадянами, які знаходилися в швейному цеху за адресою: АДРЕСА_1 про трудові відносини з ФОП ОСОБА_3

Відповідно до письмових пояснень, наданих ОСОБА_4 12.09.2016 р. уповноваженим особам ДПІ, вона працювала технологом по виробництву в швейному цеху із 29.08.2016 р. Розпорядок робочого дня з 9:00 до 18:00 з понеділка по п'ятницю, заробітна плата в день складає 250 грн. На даній посаді працювала без офіційного працевлаштування. Трудовий договір було укладено 07.10.2016 р.

Згідно письмових пояснень, наданих уповноваженим особам ДПІ ОСОБА_5 від 12.09.2016 р. вона працювала на посаді швачки у ФОП ОСОБА_3 з 01.08.2016 р. З початку роботи за виконану роботу отримала 2500 грн. Трудовий договір ОСОБА_5 не оформляла, заяву на прийняття на роботу - не писала.

Відповідно до письмових пояснень, наданих уповноваженим особам ДПІ ОСОБА_6 від 12.09.2016р., вона працювала прасувальницею в швейному цеху у ФОП ОСОБА_3 з другої половини 2015 р. Заяву на роботу писала, трудовий договір підписувала. В місяць отримувала заробітну плату в середньому 1500 грн. Під час перевірки було встановлено, що між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_3 07.10.2016р. було укладено трудовий договір.

Згідно письмових пояснень, наданих уповноваженим особам ДПІ ОСОБА_7 від 12.09.2016 р., вона працювала швачкою в швейному цеху з початку 2016 р. Згідно її пояснень, вона оформлена за трудовою угодою з початку 2016 р. Заробітна плата складала 2000 грн. Під час перевірки було встановлено, що між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_3 07.10.2016р. було укладено трудовий договір.

Відповідно до письмових пояснень, наданих уповноваженим особам ДПІ ОСОБА_8, вона працювала на посаді швеї у ФОП ОСОБА_3 з 22.01.2016 р. Згідно її пояснень, трудовий договір підписувала. Заробітна плата в середньому становила 4000 грн. в місяць. Під час перевірки було встановлено, що між ОСОБА_8 та ФОП ОСОБА_3 07.10.2016р. було укладено трудовий договір.

Згідно письмових пояснень, наданих уповноваженим особам ДПІ ОСОБА_9 від 12.09.2016р., вона працювала на посаді арт менеджера у ФОП ОСОБА_3 у швейному цеху з квітня 2016 р. В її обов'язки входило підбір манекенниць серед своїх знайомих та відбір фотографій для подальшого їх виставляння в соціальні мережі. Заробітну плату отримувала 2 рази в місяць. Розмір заробітної плати становив 2420 грн. в місяць.

21.12.2016 р. ОСОБА_9 в приміщенні Управління Держпраці у Хмельницькій області було надано письмові пояснення щодо трудових відносин із ФОП ОСОБА_3, якими було підтверджено пояснення від 12.09.2016 р., що надавалися для уповноважених осіб ДПІ в м. Хмельницькому. Її робочий час тривав з 9:00 до 18:00 з обідньою перервою з 13:00 до 14:00 з вихідними днями - субота та неділя. Крім того, ОСОБА_9 було додатково повідомлено, що 7.10.2016р. між нею та ФОП ОСОБА_3 було укладено трудовий договір, який був розірваний за згодою сторін 23.11.2016 р.

Відповідно до письмових пояснень, наданих уповноваженим особам ДПІ ОСОБА_10 від 12.09.2016 р., вона працювала на посаді швеї у ФОП ОСОБА_3 у швейному цеху за тимчасовим договором, який знаходився у бухгалтера. Заробітна плата становила 2500 грн. У повторних поясненнях, наданих 28.09.2016 р. уповноваженим особам ДПІ, ОСОБА_10 повідомила, що працювала у ФОП ОСОБА_3 з 14.07.2016 р. та отримала заробітну плату за липень 2016 - 1000 грн., серпень 2016 - 2500 грн.

Також, ОСОБА_10 в приміщенні управління Держпраці у Хмельницькій області надала письмові пояснення щодо трудових відносин із ФОП ОСОБА_3, якими було підтверджено пояснення від 12.09.2016 р. та 28.09.2016 р., що надавалися для уповноважених осіб ДПІ в м. Хмельницькому. Крім того, ОСОБА_10 було додатково повідомлено, що 07.10.2016 р. між нею та ФОП ОСОБА_3 було укладено трудовий договір, який був розірваний за згодою сторін 20.10.2016 р. Заробітна плата за липень становила 1000 грн., за серпень 2500 грн., вересень 1500 грн., жовтень 1000 грн. Робочий час тривав з 9-00 до 18-00 з обідньою перервою з 13-00 до 14-00 з вихідними днями - субота, неділя.

Відповідно до письмових пояснень, наданих уповноваженим особам ДПІ ОСОБА_11, вона протягом двох років працює на посаді бухгалтера у ФОП ОСОБА_3 у швейному цеху за адресою АДРЕСА_1.

В своїх поясненнях ОСОБА_11 зазначила, що станом на 12.09.2016 р. у ФОП ОСОБА_3 офіційно працевлаштовано 10 осіб: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18., ОСОБА_19, ОСОБА_20

Враховуючи вищезазначене, проведеною відповідачем перевіркою встановлено, що ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 перебували у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3, проте підприємець не видав наказів чи розпоряджень про прийняття на роботу, не подав повідомлення у фіскальну службу до початку роботи про новоприйнятих працівників та не уклав з ними за вищевказаний період трудових договорів у письмовій формі, тобто вищевказані особи працювали без належного оформлення на роботу.

При цьому, відповідачем вказано, що на вимогу посадових осіб за встановлений період роботи фізичних осіб позивачем не було надано табелів обліку робочого часу найманих працівників чи інших документів, якими ведеться облік робочого часу найманого працівника. У табелі обліку робочого часу за вересень 2016 р., наданого ФОП ОСОБА_3, години роботи працівників не відображені.

Відповідачем зроблено висновок про порушення ФОП ОСОБА_3 вимог ч.1, 3 ст. 24 КЗпП України, в частинах де вказано, що "трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою"; "працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного (внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України".

Також, відповідачем зроблено висновок про порушення ФОП ОСОБА_3 вимог ст. 253 КЗпП України, у якій вказано, що "особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню".

Згідно з Постановою про накладення штрафу уповноваженими особами №22/23 від 18.01.2017 року (далі - Постанова про накладення штрафу), на підставі абз.2 ч.2 ст. 265 Кодексу законів про працю України відповідачем вирішено накласти штраф на фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 у розмірі 336000 гривень ( стор. 137 - 143 справи т.1).

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернулась із цим адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не повністю доведена правомірність оскаржуваних дій.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 року №877-V заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до п.3 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 року № 390, позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для проведення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_3 стали офіційні звернення ДПІ у м. Хмельницькому від 17.10.2016 року № 22883/8/22-25-13-04-15, від 25.11.2016 року № 26948/8/22-25-14-04-15 та згода Держпраці України від 01.12.2016 року № 11985/4,3/4.2-ДП-16

Таким чином, позапланова перевірка позивача проведена у відповідності до вимог Порядку № 390, так як Державною службою України з питань праці листом за №11985/4.2-ДП-16 від 01 грудня 2016 року було надано відповідачу згоду на проведення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_3, а тому посилання позивача щодо цього є безпідставними.

Разом з тим, посилання апелянта ФОП ОСОБА_3 на те, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.04.2017 року у справі № 822/708/17 було скасовано усі податкові повідомлення рішення, які були прийняті ДПІ у м. Хмельницькому відносно ФОП ОСОБА_3 були передчасними, оскільки постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року у справі № 822/708/17 скасовано постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2014 року та відмовлено ФОП ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог. Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ФОП ОСОБА_3 занижено базу оподаткування по виплаченій заробітній платі найманим працівникам за перевірений період, занижено військовий збір, занижено суму єдиного внеску із сум заробітної плати, нарахованої особами, які працюють на умовах трудового договору.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач не встановив під час перевірки обставин, які стосуються безпосередньої роботи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Використані відповідачем пояснення, які надані такими особами для ДПІ у м. Хмельницькому, не містять детальних пояснень, які могли б чітко ствердити про трудовий характер їх діяльності. Безпосередньо ж при проведенні перевірки пояснення у цих осіб управлінням Держпраці у Хмельницькій області, як і у ФОП ОСОБА_3 не відбирались.

Що стосується трудових відносин між позивачем та ОСОБА_9, ОСОБА_10, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність відповідачем порушення норм КЗпП України позивачем.

Однак з такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.5 ст.50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частина 1 статті 24 КЗпП України передбачає укладення трудового договору з фізичною особою виключно у письмовій формі.

На виконання вимог ст.24 КЗпП України, згідно порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" на роботодавця покладено обов'язок повідомлення про прийняття працівника на роботу місцевий орган Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску.

Частиною 2 ст.30 Закону України "Про оплату праці" встановлено обов'язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

В силу ст.265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац 2 ч.2 ст.265 КЗпП України); порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати (абзац 8 ч.2 ст.265 КЗпП України).

Посилання ФОП ОСОБА_3 на те, що відносини з вищезазначеними найманими працівниками не були трудовими, а мали цивільно-правовий характер є необгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України встановлено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно частин 1, 2 статті 928 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що договори з громадянами на використання їх праці можуть укладатися за трудовим або цивільно - правовим договором. Основною відмінністю договорів цивільно - правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України (ст. 208 - письмова форма, ст. 626 - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків), а трудові - Кодексом законів про працю України (ст. 21 - 24). Правова основа цивільно - правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають. Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. Отже, за цивільно - правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу. Також, виплати за цивільно-правовим договором обкладаються тими самими податками і зборами, що і зарплатні.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці визначає Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР).

За змістом ст. 1 Закону № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Частиною 2 статті 30 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Проаналізувавши письмові пояснення працівників, які містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 були трудові відносини, оскільки дані працівники виконували роботу відповідно до виду діяльності позивача, в них був чіткий графік роботи, заробітна плата передбачалась за процес виконання робіт.

В судовому засіданні було встановлено, що під час перевірки на вимогу посадових осіб за встановлений період роботи фізичних осіб позивачем не було надано табелів обліку робочого часу найманих працівників чи інших документів, якими ведеться облік робочого часу найманого працівника. У табелі обліку робочого часу за вересень 2016 р., наданого ФОП ОСОБА_3, години роботи працівників не відображені.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_3 використовувала працю вищазазначених найманих працівників без належного документального оформлення на робочому місці продавця, без забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи і прийшов до необгрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції виходить за межі апеляційної скарги позивача та приходить до висновку, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 слід відмовити.

Отже, з урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що постанова про накладення штрафу № 22/23 від 18.01.2017 року у розмірі 336000,00 грн. прийнята управлінням Держпраці у Хмельницькій області правомірно та на підставі вимог чинного законодавства.

Що стосується апеляційної скарги управління Держпраці у Хмельницькій області, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняється центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, структурні підрозділи виконавчих органів міських рад міст обласного значення та об'єднаних територіальних громад, на які покладені функції із здійснення контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 100 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" утворено Державну службу України з питань праці.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який серед іншого реалізує державну політику у сферах охорони праці, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до п. 7 Положення про Державну службу України з питань праці, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно п. 1 Положення про управління Держпраці у Хмельницькій області, затвердженого наказом Держпраці від 04.02.2016 року № 8, управління Держпраці у Хмельницькій області (далі - Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Таким чином, управління Держпраці у Хмельницькій області звільнено від сплати судового збору.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо стягнення на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) грн. 05 коп. за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Хмельницькій області.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку щодо відмови в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, то судовий збір з Державного бюджету України на користь физичної особи-підприємця ОСОБА_3 у розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) грн 05 коп. стягненню не підлягає.

У відповідності із ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу управління Держпраці у Хмельницькій області задовольнити повністю.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу скасувати.

Прийняти нову постанову. В задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 липня 2017 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Білоус О.В. Совгира Д. І.