Справа № 804/16577/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 р. Справа № 804/16577/15

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді членів колегії: суддів:ОСОБА_1 ОСОБА_2,ОСОБА_3

розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Відповідача-1 Кабінету Міністрів України, Відповідача-2 Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій та бездіяльності протиправною, стягнення 13140 грн. та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2015р. ОСОБА_4 звернулася з позовом до Відповідача-1 Кабінету Міністрів України, Відповідача-2 Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 01.02.2016р., просить:

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області на її користь суму невиплаченого посадового окладу за період з 01.07.2015р. по 31.12.2015р. в розмірі 13140 грн.;

- зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області здійснити їй перерахунок та виплату належних надбавок і доплат до посадового окладу за період з 30.06.2015р. по 31.12.2015р., виходячи з розміру посадового окладу 3 (три) мінімальних заробітних плат згідно ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є державним службовцем (УІ категорія) та працює в апараті Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська на посаді секретаря судового засідання з 23.07.2013р. 29.03.2015р. набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» відповідно до якого Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено у новій редакції, зокрема ч.1 ст.147 цього Закону, розмір посадового окладу працівників апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду та п.13 Прикінцевих і перехідних положень вказаного Закону, Кабінету Міністрів України доручено у 3-х місячний строк привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, зазначений термін сплинув 30.06.2015р., проте заробітна плата працівників апарату суду з 30.06.2015р. по 08.09.2015р. продовжувала нараховуватися та виплачуватись у меншому розмірі всупереч вимогам Закону, а з 09.09.2015р. заробітна плата нараховувалась та виплачувалась за постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. № 644 у меншому розмірі ніж передбачено ст.147 вказаного Закону. Зазначене потягло нарахування і виплату надбавок до посадового окладу у меншому розмірі ніж передбачено Законом України «Про державну службу».

Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином 08.06.2017р., однак ще 15.12.2015р. надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.18,114).

Відповідач-1 (Кабінет Міністрів України) в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно 08.06.2017р., що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням (а.с.115).

Відповідач-2 (ТУ ДСА України у Дніпропетровській області) в судове засідання свого представника також не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 08.06.2017р., що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.116).

09.06.2017р. Відповідач-2 (ТУ ДСА України у Дніпропетровській області) подав до суду письмові заперечення, у яких просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що Відповідач-2 своїми діями, бездіяльністю не здійснював заходи, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки у зазначені позивачем періоди Кабінет Міністрів України відповідні зміни до постанови від 09.03.2006р. № 268 не були внесені, що унеможливило виконання ТУ ДСА України у Дніпропетровській області, як розпорядника бюджетних коштів, нових положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Також Відповідач-2 вказав і на те, що ТУ ДСА України у Дніпропетровській області не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто без збільшення видатків Державного бюджету України, здійснити позивачеві перерахунок посадового окладу у розмірі, визначеному ст.147 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, який набрав чинності з 28.03.2015р. Таким чином Відповідач-2 може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці згідно до видатків, визначених згідно до вимог Закону України Про Державний бюджет України на 2015р. З 01.01.2015р. правових підстав для виплати позивачеві заробітної плати згідно ст.147 у редакції Закону від 28.03.2015р. не було. Також Відповідач-2 послався і на правову позицію з цього питання Верховного Суду України у постановах від 12.07.2016р. по справі № 820/4648/15 та від 13.07.2016р. № 820/4653/15 та інших аналогічних справах. Окрім того, Відповідач-2 просив у вказаних запереченнях розглянути дану справу у відсутності представника Відповідача-2 у звязку з великою завантаженістю (а.с.105-111).

Представник третьої особи (Головне управління ДКС України у Дніпропетровській області) в судове засідання не зявився, про причини неприбуття не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 08.06.2017р., що підтверджується поштовим повідомленням наявним у матеріалах справи (а.с.113).

У відповідності до ч.4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч.4, ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду.

Враховуючи наведене, подані позивачем та Відповідачем-2 клопотання про розгляд справи без їх участі, належне повідомлення Відповідача-1 та третьої особи про дату, час та місце розгляду справи згідно до вимог ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України, строки вирішення спору, встановлені ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглядати справу без участі сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами на підставі ч.4 ст.122, ч.4 ч.6 ст.128 цього Кодексу.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у звязку з неявкою сторін в судове засідання.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_4 з 23.07.2013р. є державним службовцем, працює у апараті Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська на посаді секретаря судового засідання, яка віднесена до УІ категорії державних службовців (відповідно до редакції Закону України «Про державну службу № 3723-ХІІ), що підтверджується відомостями, які містяться у копії трудової книжки позивача (а.с.11).

Згідно довідки ТУ ДСА України у Дніпропетровській області № 1590 від 15.09.2015р. посадовий оклад позивача становив 1218,00 грн. (а.с.12).

Позивач вважає, що його посадовий оклад повинен був з 30.06.2015р. становити 3654 грн., а з 09.09.2015р. по 31.12.2015р. 4134 грн., тобто у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді, а тому звернувся з позовом та просить стягнути з Відповідача-2 недоплачену суму посадового окладу з період з 01.07.2015р. по 31.12.2015р. у сумі 13140 грн., а також просить зобовязати Відповідача-2 здійснити перерахунок і виплату належних позивачеві надбавок та доплат до посадового окладу за період з 01.07.2015р. по 31.12.2015р., виходячи з розміру посадового окладу 3 (три) мінімальних заробітних плати згідно ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), який набрав чинності з 28.03.2015р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, колегія суддів приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позову в частині зобовязання Відповідача-2 здійснити перерахунок та виплату посадового окладу та доплат і надбавок до посадового окладу, виходячи із розміру посадового окладу, встановленого ст.147 Закону України «По судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами у вказаний період були врегульовані нормами Закону України «По судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28.03.2015р.

Згідно абз. 2 ч.1 ст.147 Закону України Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №88-р від 24.02.2003р. «Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців», а саме: підпунктом 6 «б» пункту 1 посади спеціалістів, консультантів, старших секретарів, секретарів судового засідання, старших судових розпорядників, судових розпорядників, секретарів суду місцевих судів віднесені до шостої категорії посад державних службовців.

Відповідно до ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Згідно з ч.3 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» у 2015р. мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становила 1218 грн., а з 1 вересня 1378 грн.

Таким чином, посадовий оклад судді місцевого суду у період з 01.07.2015р. по 01.09.2015р. становив 12180 грн., а в період з 01.09.2015р. по 31.12.2015р. 13780 грн.

А, відповідно, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців повинен був становити 30 відсотків від посадового окладу судді місцевого суду, тобто з 01.07.2015р. по 01.09.2015р. 3654 грн., а в період з 01.09.2015р. по 31.12.2015р. 4134 грн.

Тоді, як згідно наявної довідки в матеріалах справи, видно, що посадовий оклад позивача у 2015р. становив 1218 грн. (а.с.12).

Частинами 1 та 4 ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст.33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993р. № 3723-ХІІ (чинного на момент виникнення спірних відносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обовязків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обовязків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки 10, понад 5 років 15, понад 10 років 20, понад 15 років 25, понад 20 років 30, понад 25 років 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки з високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обовязків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Таким чином, із аналізу вказаних норм законодавства видно, що Держава, виступивши замовником на проходження державної служби, запропонувала певні умови з оплати праці під час перебування на державній службі.

Намір Держави покращити умови оплати праці державних службовців, зокрема, працівників апарату суду, втілився у внесенні змін до законодавчих актів та встановленні більшого розміру посадового окладу, який має застосовуватися при обчисленні таким особам заробітної плати.

При цьому, Держава, прийнявши наведені вище законодавчі акти Закон України «Про прокуратуру» та Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», передбачаючи, що такі покращення умов оплати праці працівникам апарату суду потребуватимуть додаткових видатків із Державного бюджету України, зобовязала відповідні органи державної влади у визначені строки вжити необхідних заходів для забезпечення реалізації внесених змін. Зокрема, відповідно до пункту 13 розділу ХШ Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014р. Кабінету Міністрів України:

1) У тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону:

привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом;

2) У двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою:

- забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на діяльність

Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у розмірі, необхідному для забезпечення ним своїх повноважень;

- забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, Держава передбачила чіткі механізми можливості реалізації оплати праці працівникам апарату суду в більшому розмірі. Водночас, право позивача на отримання заробітної плати у більшому розмірі, виходячи з нових посадових окладів, не було реалізовано через бездіяльність відповідальних за це органів державної влади з посиланням на відсутність відповідного фінансування та можливість зменшити соціальні виплати у звязку із скрутним матеріальним становищем держави.

Надаючи правову оцінку вказаним вище обставинам та доводам відповідача-2 стосовно права держави зменшувати соціальні виплати у звязку з фінансовими труднощами держави, аргументованим наведеними раніше рішеннями Європейського суду з прав людини і Конституційного Суду України,колегія суддів звертає увагу, що, в даному випадку, має місце інша ситуація.

Зокрема, відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає права на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Тому, оскільки органи державної влади, які уособлюють в собі Державу, належним чином не виконали покладених на них завдань, то це не може бути приводом для поширення на вказану обставину висловленого Європейським судом з прав людини міркування про фінансові труднощі Держави, з якими вона зіткнулася, як на привід для невжиття заходів з реалізації вимог в даному випадку Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині оплати праці працівників апарату суду. Крім того, наявність фінансових труднощів у державі має бути належним чином у офіційним спосіб встановлена. В даному випадку відповідачами не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування у держави Україна фінансових труднощів, що унеможливили реалізацію вимог закону в частині оплати праці працівникам апарату суду відповідними органами держави. При цьому, суд враховує положення постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015р. № 462-УШ «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», яким схвалено заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9,12,14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5,6,8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме: до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ,їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Однак, як видно з наведеного, Держава Україна не відступала від взятих на себе зобовязань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, передбачені статтями 4,6,7, а тому звуження прав позивача, зважаючи на вказану постанову Верховної Ради України, є також необґрунтованим.

Одночасно, суд звертає увагу, що постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.07.2015р. у справі №826/4982/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015р., було визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невнесення змін до постанови від 09.03.2006р. № 268.

Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у аналогічних за змістом спірних відносин у постановах від 12.07.2016р. у справі №820/4648/15 ( номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016р. у справі №820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), №818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) зроблено правовий висновок про те, що оскільки з 26.10.2014р. по 09.09.2015р. Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці,зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014р. №719-УІІ «Про Державний бюджет України на 2014рік» та № 80-УІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону №2453-УІ, частини першої статті 147 Закону № 2453-УІ (у редакції з 28.03.2015р.) не передбачено, Відповідач-1, як головний розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас, абзац другий частини першої наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд відступає від правової позиції, викладеної у наведених вище постановах Верховного Суду України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 8 вказаного Кодексу, визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006р. за заявою №31443/96 у справі «Броньовський проти Польщі» зазначив, що принцип верховенства права зобовязує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Крім того, згідно з частиною шостою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. №3477-ІУ визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «ОСОБА_5 король Греції та інші проти Греції» та Малама проти Греції»). «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона мала принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001р. у справі «Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання заробітної плати у більшому розмірі, які були передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим «існуючого майна».

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015р. за заявою №38667/06 у справі «Будченко проти України» наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Протоколу першого до Конвенції (пункт 39). А у рішенні від 10.03.2011р. у справі «Сук проти України» (заява №10972/05)- вказав, що Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені законом умови дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

У даному випадку мова йде не про додаткові доплати, а про оплату праці певної категорії державних службовців у встановленому Законом розмірі.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Разом з тим, пунктом 53 рішення Європейського Суду з прав людини від 26.09.2014р. у справі «Суханов та Ільченко проти України» наголошено, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар ( рішення у справі «ОСОБА_5 Греції та інші проти Греції») заява №25701/94, пп.79 та 82 ЄСПЛ 2000-ХІІ.

В пункті 55 рішення Європейського Суду з прав людини від 26.09.2014р. у справі «Суханов та Ільченко проти України» зазначено, що у цьому випадку відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені статтею 1 Першого протоколу. Уряд не надав жодних пояснень цієї бездіяльності, яка тримала заявників у невизначеності. Таким чином, Суд не бачить жодних причин, чому органи влади не вжили заходів для визначення розміру надбавки до пенсії заявників і вважає це втручання невиправданим (рішення у справі «Клаус і ОСОБА_6 проти Грузії» заява №7975/06 від 02.02.2010р.; рішення у справі «Будченко проти України» № 38677/06 від 24.04.2014р.).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, застосовуючи практику Європейського Суду з прав людини, колегія суддів приходить до висновку про бездіяльність державних органів влади, яка виразилася у невжиття заходів для виконання вимог Закону, яким було передбачено право позивача на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд». При цьому, органи Держави не вчинили жодних дій, направлених на зупинення дії вказаних норм Закону через неможливість Держави реалізувати норми Закону по підвищенню заробітної плати державним службовцям, також і не ініціювали питання про внесення відповідних змін до законодавства.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплату, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 17.03.2004р. №7-рп/2004, від 01.12.2004р. №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007р. №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобовязань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (постанови Верховного Суду від 22.06.2010р. у справі №21-399во10, від 07.12.2010р. у справі №21-977во10, від 03.12.2010р. у справі №21-44а10).

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» так само як і підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «По забезпечення права на справедливий суд», Кабінету Міністрів України не надано права на визначення чи коригування розміру посадового окладу працівників апаратів судів, а лише вказано на необхідність приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеними законами. У звязку з цим, зміна порядку застосування посадового окладу при обчисленні заробітної плати, в даному випадку, секретарям судового засідання та помічникам суддів, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» свідчить про вихід Кабінету Міністрів України за межі своїх повноважень, адже розмір посадового окладу працівника апарату суду визначено безпосередньо у ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», який за загальним правилом має вищу юридичну сили над постановою Кабінету Міністрів України.

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013р. (реєстраційний номер в ЄДРСР 31701325) та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005р. у справі «Кечко проти України», право позивача на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

Положення Бюджетного кодексу України та законів України «Про державну службу, «Про оплату праці» не мають вищої юридичної сили при визначенні розміру оплати праці працівників апарату місцевих судів, оскільки розмір та порядок обчислення посадових окладів працівників апаратів місцевих судів врегульований Законом України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28.03.2015р., який містить спеціальні норми з питань оплати праці працівників апарату місцевих судів та саме цей Закон підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 09.07.2007р. № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1,3,6,8, 19,22,95,96 Конституції України, статей 4,27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1,3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21,22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

У рішенні від 22.05.2008р. № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх,оскільки з обєктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і, як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

Статтею 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України.

За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.

Аналізуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що у разі відсутності у Держави в особі її уповноважених органів механізму реалізації певного положення Закону, таке положення може бути скасоване, змінене або відтерміноване щодо часу набрання ним чинності, однак, лише шляхом прийняття відповідного закону Верховною Радою України.

Так, у відносинах, що склалися, положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» залишились чинними з моменту введення їх в дію, жодні підстави для відтермінування їх реалізації не можуть бути визнані судом прийнятними.

Таким чином, невиплата позивачеві заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом у розумінні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини, становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд зазначає, що усі вони звернуті лише до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, а тому підстави для задоволення позовних вимог до Кабінету Міністрів України відсутні з огляду на те, що позивачем взагалі позовні вимоги до Кабінету Міністрів України в уточненому адміністративному позові від 01.02.2016 не заявлені.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності та приймаючи до уваги, що заробітна плата позивача з 01.07.2015р. по 31.12.2015р. включно мала розраховуватись виходячи з посадового окладу, визначеного абзацом другим частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, при цьому, суд зазначає, що механізм реалізації відновлення порушених прав позивача полягає у зобовязанні Відповідача-2 здійснити перерахунок посадового окладу позивача та його виплаті, а також у здійсненні перерахунку та виплаті належних позивачеві надбавок і доплат до посадового окладу позивача, розрахованого відповідно до вимог статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 72, 86, 94, 122, 128, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Відповідача-1 Кабінету Міністрів України, Відповідача-2 Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій та бездіяльності протиправною, стягнення 13140 грн. та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_4 посадовий оклад у розмірі, визначеному згідно ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») за період з 01.07.2015р. по 31.12.2015р.

Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_4 належних їй надбавок і доплат до посадового окладу за період з 01.07.2015р. по 31.12.2015р., виходячи з розміру посадового окладу, визначеному згідно ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис) Суддя (підпис) Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 20.06.2017р. Суддя З оригіналом згідно Помічник судді ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_7