Справа № 802/464/17-а
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

27 червня 2017 року м. Київ К/800/21460/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Калинівського районного суду Вінницької області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

21 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати неправомірною відмову голови Калинівського районного суду Вінницької області від 3 березня 2017 року у видачі наказу про виплату вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду та доплати за перебування на адміністративній посаді на час прийняття відставки судді; зобов'язати голову Калинівського районного суду Вінницької області видати наказ щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду та доплати за перебування на адміністративній посаді на час звільнення на загальну суму 246 500 грн; визнати неправомірною відмову начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області виплатити вихідну допомогу у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду та доплати за перебування на адміністративній посаді на час прийняття відставки судді; зобов'язати начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області виплатити вихідну допомогу у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду у зв'язку із відставкою судді на загальну суму 246 500 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він працював на посаді судді Калинівського районного суду Вінницької області з 29 березня 1993 року по 7 жовтня 2016 року. В березні 2011 року мав стаж роботи на посаді судді 20 років та відповідно до статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на той час) отримав право на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат.

Наказом голови Калинівського районного суду Вінницької області № 99-с від 7 жовтня 2016 року на підставі постанови Верховної Ради України №1600-VIII від 22 вересня 2016 року позивача відраховано зі штату суду в зв'язку із звільненням з посади судді.

28 лютого 2017 року позивач звернувся із заявою до Калинівського районного суду Вінницької області про видання наказу щодо здійснення виплати вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», яка діяла на момент виникнення у нього права на відставку, проте в задоволенні вимоги позивача було відмовлено у зв'язку з тим, що положеннями вказаного Закону (в редакції чинній на момент його звільнення) виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку, не передбачалась.

В подальшому, 7 березня 2017 року у зв'язку із звільненням із зазначеної посади, позивач звернувся з заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», яка діяла на момент виникнення у нього права на відставку, проте на подану вимогу отримав лист, в якому позивачу повідомлено про те, що правових підстав для виплати такої допомоги немає, оскільки на момент його звільнення Законом України «Про судоустрій та статус суддів» не передбачено право суддів, звільнених з посад у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги, а будь-які виплати, в тому числі вихідної допомоги, здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, проте такий наказ відносно виплати вихідної допомоги щодо позивача не надходив.

Не погоджуючись з отриманими відмовами, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Так, судами встановлено, що позивач з 26 березня 1993 року призначений на посаду судді Калинівського районного суду Вінницької області.

7 жовтня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову №1600-VIII, якою у зв'язку з поданням заяви про відставку позивача звільнено з посади судді.

Згідно наказу Калинівського районного суду Вінницької області №99-с від 7 жовтня 2016 року позивача відраховано із штату суду з 7 жовтня 2016 року.

28 лютого 2017 року позивач звернувся із заявою до Калинівського районного суду Вінницької області про видання наказу про виплату йому вихідної допомоги відповідно до положень частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус судців», що діяла на час набуття ним права на відставку, тобто станом на 26 січня 2011 року.

Проте листом від 3 березня 2017 року за вих. №5/1/2017 позивачу повідомлено, що відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус судців» (в редакції чинній на момент звільнення) виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку не передбачена, а відтак видати наказ про її виплату не є можливим.

В подальшому, 7 березня 2017 року позивач звернувся із заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги відповідно до положень частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», яка діяла на момент набуття у нього права на відставку.

Проте листом від 20 березня 2017 року за вих. №04-36/854 позивачу відмовлено у проведенні вказаної виплати та роз'яснено, що чинним Законом України «Про судоустрій та статус суддів», який діяв на момент звільнення позивача з посади, не передбачено право судді, звільненого з посади у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги, а також, що будь - які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий наказ відносно виплати вихідної допомоги позивачу не надходив.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI, що діяв на момент звільнення позивача з посади судді не передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога.

Крім того, суди виходили з того, що на момент звільнення позивача з посади судді положення частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус судців» від 7 липня 2010 року №2453-VI втратили чинність на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, а тому не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин.

ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що зміни до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ, внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, набрали чинності з 1 квітня 2014 року, в той час коли право на одержання вихідної допомоги в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою позивач набув задовго до вищевказаних змін.

Крім того, позивач посилається на рішення Конституційного Суду України та Конституцію України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Також позивач посилається на те, що особливість вихідної допомоги судді є те, що така допомога є складовою гарантією його правового статусу і особливою формою його соціального забезпечення при наявності відповідного стажу роботи на посаді судді не менше 20 років. Парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір, а саме збільшувати або зменшувати розмір вихідної допомоги. Однак парламент не повноважний скасовувати встановлену вихідну допомогу.

Проте із вказаними доводами ОСОБА_1 погодитись не можна з огляду на те, що на момент виходу позивача у відставку (прийняття Верховною Радою України відповідної постанови) Законом України «Про судоустрій і статус суддів» виплату такої допомоги не передбачено, а відтак, відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав позивача.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача є правильним.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Калинівського районного суду Вінницької області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець