Справа № 816/2422/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

06 липня 2017 рокум. ПолтаваСправа № 816/2422/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Скорика С.В.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивачів: 1. ОСОБА_1 2. ОСОБА_2 3. ОСОБА_3
до відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит"
про визнання протиправними дії та рішення, зобовязання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

29.12.2016 ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання протиправними дії та рішення, зобов'язання вчинити дії, а саме просять:

- визнати протиправними дії та рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" щодо невключення ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Банк "Фінанси та Кредит";

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" включити ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Банк "Фінанси та Кредит" по грошовим коштам згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 18.11.2015 (реєстровий №960, №961, №962) після померлого 11.10.2015 ОСОБА_4.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.01.2017 відмовлено у відкритті провадження у справі № 816/2422/16.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2017 ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.01.2017 скасовано, справу направлено до суду 1 інстанції для продовження розгляду.

Ухвалами Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, розглянувши яке суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи. Проте за клопотанням сторони та з урахуванням обставин у справі суд може відкласти її розгляд.

Суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи за клопотанням сторони відповідно до зазначеної статті є правом суду, а не обов'язком. Водночас у судовому засіданні позивачі проти розгляду справи без участі відповідача не заперечували, крім того відповідачем у справі є Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит", яка не надала до суду докази неможливості прибуття у судове засідання.

З огляду на викладене, клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні 06.07.2017 судом поставлено на обговорення питання про закриття провадження у справі № 816/2422/16.

Позивачі щодо закриття провадження у справі поклалися на розсуд суду.

Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що провадження у справі слід закрити з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог статті 4 цього Кодексу правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас, суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Суд зазначає, що відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015 № 898 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ОСОБА_5 акціонерного товариства Банк "Фінанси та Кредит" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 "Про початок процедури ліквідації АТ Банк "Фінанси та Кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку", на підставі якого розпочато процедуру ліквідації банку з 18.12.2015 по 17.12.2017 (інформація розміщена на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями майна ОСОБА_4, а саме: спадщини, яка складається із грошових коштів 6666,67 євро з відповідними відсотками, що знаходяться на депозитному рахунку № 2635.4.102762.005, відкритому у Придніпровському РД АТ "Банк "Фінанси та Кредит" згідно з умовами депозитного договору № 300131/106912/370-14 від 15.09.2014.

Заявами від 24.12.2015 /а.с. 102-104/ позивачі звернулися до відповідача з проханням повернути спадщину, зазначену в свідоцтві від 18.11.2015.

Листами від 28.12.2015 № 3-037310/25235, № 3-037310/25234 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" повідомила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо необхідності звернення з письмовою заявою до Фонду для включення позивачів до списків вкладників, які мають право на гарантованого відшкодування /а.с. 101/.

Також матеріали справи містять листи від 09.06.2016 № 3-037610/7354, № 3-037610/7355 за підписом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит", надані ОСОБА_2, ОСОБА_1, у яких зазначено, що позивачі згідно зі свідоцтвом про право на спадщину отримали частку від суми гарантованого відшкодування, за вкладами за рахунок Фонду; щодо отримання позивачами сум, які перевищують суму гарантованого відшкодування, то такі вимоги задовольняються відповідно до статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають та вважаються погашеними /а.с. 112, 114/.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 3 Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 № 4452-VI (надалі - Закон № 4452-VI) Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Частиною другою статті 37 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема: вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду, зокрема діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (частина четверта статті 37 цього Закону).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважена особа Фонду в частині реалізації своїх повноважень щодо управління банком, до якого застосовано тимчасову адміністрацію та/або ліквідацію банку є по суті керівником банківської установи, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, а в правовідносинах банку, які виникають з договорів, ним укладених, уповноважена особа Фонду діє як представник сторони договірних відносин.

Отже, юрисдикція спорів, однією зі сторін яких є Фонд, визначається виходячи зі змісту правовідносин та функцій Фонду або його уповноваженої особи.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічні висновки зазначені в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 758/11078/14-ц.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 14.11.2016 до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, позовні вимоги якої обгрунтовані невключенням Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" грошових вимог позивачів (на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 18.11.2015, зареєстрованих у реєстрі за №№ 960, 961, 962) до реєстру акцептованих вимог кредиторів ОСОБА_5 акціонерного банку "Банк "Фінанси та Кредит".

Так, ухвалою господарського суду міста Києва від 17.11.2016 у справі № 910/20802/16 відмовлено у прийнятті позовної заяви позивачів та зазначено, що у даному разі виник спір на підставі цивільно-правових угод, тому з огляду на суб'єктний склад позов необхідно розглядати у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, у даному випадку, у зв'язку з тим, що позивачі звернулися за захистом порушених прав, що виникли у зв'язку з укладенням цивільно - правової угоди, цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що цей адміністративний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України, натомість може бути розглянутий місцевим загальним судом згідно з нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 157, статтями 158, 160, 165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі № 816/2422/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання протиправними дії та рішення, зобовязання вчинити дії закрити.

Роз'яснити позивачам право на звернення до місцевого загального суду із відповідним позовом в порядку, встановленому цивільним судочинством.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, визначені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складено 11.07.2017.

Суддя Т.С. Канигіна