Справа № 804/6673/16
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2017 рокусправа № 804/6673/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чабаненко С.В.

суддів: Прокопчук Т.С. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Михайлівське плюс" на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Михайлівське плюс" до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про визнання рішення протиправним, -

в с т а н о в и в:

ТОВ «Михайлівське плюс» звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просило: - визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, викладене у Висновку державної експертизи землевпорядної документації від 13.04.2016 року за №222-16; - визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, викладене у формі листа від 30.06.2016 року за №28-28-0.23-10972/2-16; - зобовязати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду загальною площею 111,5049 га в оренду для збереження та використання земель природно-заповідного фонду та для рибогосподарських потреб, яка розташована на територіях Михайлівської та Попасненської сільських рад Новомосковського району Дніпропетровської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що висновок державної експертизи землевпорядної документації від 13.04.2016 року за №222-16, яким оцінено негативно та не погоджено проект землеустрою, що поданий позивачем до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру для проведення обовязкової державної експертизи, не відповідає фактичним обставинам та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ТОВ «Михайлівське плюс» відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції частково погодився з доводами позивача стосовно протиправності висновку державної експертизи землевпорядної документації від 13.04.2016 року за №222-16, зокрема, щодо висновків про невідповідність компетенції органів державної влади при наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для зазначених потреб; відсутність дозволу на спеціальне водокористування; відсутність погодження (закінчення терміну дії) проекту землеустрою територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері земельних ресурсів.

В даному випадку суд погодився з тим що зазначені у висновку зауваження не відповідають приписам Земельного кодексу України, Водного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», а також фактичним обставинам (щодо невідповідності висновку з приводу закінчення терміну дії погодження проекту землеустрою територіальним органом виконавчої влади, що реалізує політику у сфері земельних ресурсів).

Так, суд вірно послався на приписи ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України, зазначаючи про наявність компетенції Новомосковської РДА щодо надання згоди на розроблення проекту землеустрою.

З аналізу приписів ст. ст. 2, 44, 48 Водного кодексу України суд дійшов обґрунтованого висновку, що дозвіл на спеціальне водокористування не є обовязковим документом для розроблення проекту землеустрою, оскільки земельні відносини, що виникають під час користування водними обєктами, регулюються відповідним законодавством. В свою чергу Закон України «Про землеустрій» не містить вимог щодо наявності дозволу на спеціальне водокористування. Поняття спеціального водокористування, наведене у ст. 48 Водного кодексу України, передбачає, що це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. В даному випадку позивачеві виділено земельні ділянки за рахунок земель загального користування для збереження та використання земель природно-заповідного фонду та на умовах оренди. Статтею 49 Водного кодексу України визначено перелік документів, що подаються для отримання дозволу на спеціальне водокористування. Серед іншого, це копія правовстановлюючих документів на водні обєкти (для орендарів водних обєктів). Статтею 51 Водного кодексу України передбачено порядок передачі у користування на умовах оренди, в тому числі, для рибогосподарських потреб водних об'єктів. Виходячи зі змісту наведених норм, дозвіл на спеціальне водокористування вимагається лише за умов здійснення спеціального водокористування та після набуття особою права користування обєктом оренди на підставі відповідних правовстановлюючих документів, отже зазначений документ не є обовязковим для розроблення проекту землеустрою.

Крім того, суд вірно вказав на невідповідність зауваження відповідача фактичним обставинам щодо відсутності погодження проекту землеустрою територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері земельних ресурсів (термін дії скінчився), оскільки на час замовлення державної експертизи висновки Управління Держземагенства у Новомосковському районі Дніпропетровської області від 25.03.2015 № ДН/07873, № ДН/07872 були чинними.

Проте, відмовляючи повністю у задоволенні позовних вимог, суд, посилаючись на положення ст. 186-1 Земельного кодексу України, дійшов висновку про необхідність погодження проекту землеустрою центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а тому, за відсутності такого погодження, оскаржуване рішення відповідача у відповідній частині є правомірним та підстави для його скасування відсутні. Також суд зазначив про відсутність підстав для задоволення інших позовних вимог, оскільки вони є похідними.

Не погодившись з постановою суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що суд, встановивши незаконність більшості зауважень відповідача, наведених у спірному рішенні, дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування та фактично проігнорував доводи позивача в частині оскарження відмови у задоволенні вимог, повязаних з необґрунтованою та протиправною відмовою у спростуванні висновків експертизи. Крім того, єдиною підставою для відмови у задоволенні позову судом визначено відсутність погодження проекту землеустрою органу центральної влади в сфері водних ресурсів. Однак, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду в оренду для збереження та використання земель природно-заповідного фонду та для рибогосподарських потреб було зареєстровано Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.03.2016 за № 222-16 та прийнято для проведення експертизи. Тобто, у відповідності до п. 3.2, п.3.3 ОСОБА_1 проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої Наказом Держкомзему України 03.12.2004 № 391 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.12.2004 за № 1618/10217, відповідач на момент реєстрації обєкта державної експертизи визнав достатніми та повними наявні погодження проекту землеустрою. Крім того, до проекту землеустрою позивачем було додано висновок Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства Державного агентства водних ресурсів України від 17.06.2011, яким проект відведення було погоджено. На час отримання зазначеного висновку від 17.06.2011за приписами ст. 186-1 Земельного кодексу України такий висновок надавався територіальними органами водного господарства, які мали повноваження щодо погодження проектів землеустрою, що розробляються з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель водного фонду. В даному випадку, Дніпропетровське обласне управління водних ресурсів мало такі повноваження згідно положення, затвердженого Державним агентством водних ресурсів від 12.09.2011 № 165 та наказу Держводгоспу від 16.07.2010 № 151 «Про затвердження Положення про Дніпропетровське обласне виробниче управління водного господарства». Проте, суд не надав належної оцінки вказаним обставинам та дійшов помилкового висновку про обовязковість погодження проекту землеустрою органом центральної влади в сфері водних ресурсів.

В судовому засіданні представник апелянта за довіреністю (ОСОБА_1В.) підтримав доводи апеляційної скарги та додатково на підтвердження своїх пояснень надав суду апеляційної інстанції висновок Державного агентства водних ресурсів, яким підтримано висновок Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства Державного агентства водних ресурсів України від 17.06.2011 № 1573/11-11. Даний доказ прийнято судом та долучено до матеріалів справи з урахуванням положень ч.2 ст.195 КАС України.

Представник відповідача за довіреністю (ОСОБА_2С.) заперечила щодо доводів апеляційної скарги та просила залишити без змін постанову суду першої інстанції частині відмовив у задоволенні позовних вимог, та при цьому змінити постанову суду в частині помилкового застосування норм матеріального та процесуального права, зокрема в частині визнання протиправними зауважень відповідача, викладених у висновку державної експертизи землевпорядної документації від 13.04.2016 року за №222-16, з підстав, викладених у запереченнях на апеляційну скаргу. Зокрема, на думку представника відповідача, всі зауваження до проектної документації, що наведені у висновку державної експертизи, узгоджуються з приписами чинного на час проведення експертизи законодавства, проте суд не надав наведеним обставинам належної правової оцінки. Відповідачем апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції не подавалась, однак представник відповідача, посилаючись на приписи ст. 195 КАС України, вважала за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги позивача та перевірити правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства.

Заслухавши доводи представників сторін, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, а також повноту зясування судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни або скасування постанови суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними у справі доказами, на підставі рішення Новомосковської районної державної адміністрації за №391 від 12.03.2007 року Про надання в оренду земельної ділянки водного фонду на замовлення ТОВ Михайлівське плюс було розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду державної власності загальною площею 111,5049 га в оренду для збереження та використання земель природно-заповідного фонду та для рибогосподарських потреб, які розташовані за межами населеного пункту на територіях Михайлівської та Попасненської сільських рад Новомосковського району Дніпропетровської області.

У звязку з відсутністю встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги, TOB "Михайлівське плюс" замовило та оплатило розроблення "Проекту водохоронної зони прибережної захисної смуги ставків" і здійснювало дії по отриманню відповідних погоджень. Проект затверджено розпорядженням голови Новомосковської РДА від 25.12.2009 р.

У 2010 році ТОВ "Михайлівське плюс" замовило розроблення "Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду в оренду для рибогосподарських потреб".

У звязку з проведенням геодезичних робіт були уточнені розміри обєкта та внесені відповідні зміни до розпорядження голови Новомосковської РДА за № 391 від 12.03.2007 р., про що 26.10.2011 р. прийнято розпорядження Новомосковської РДА №604-р-11.

06.01.2012 р. розпорядженням Новомосковської РДА №9-р-12 було внесено зміни до розпорядження голови Новомосковської РДА за № 391 від 12.03.2007 р. та викладено п.1 розпорядження у наступній редакції: Надати згоду ТОВ Михайлівське плюс на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок водного фонду на території Михайлівської сільської ради площею 106,8321 га та на території Попасненської сільської ради площею 4,6728 га. Розпорядження голови Новомосковської РДА від 26.10.2011 р. за №604-р-11 визнано таким, що втратило чинність.

Після погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач звернувся до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру для проведення державної експертизи землевпорядної документації та за результатами її проведення згідно висновку №222-16 від 13.04.2016 року проект відведення оцінено негативно та не погоджено. Зокрема, згідно висновку проект землеустрою розроблено з порушенням ст.ст. 122, 134, 186-1 Земельного кодексу України, а саме: - невідповідність компетенції органів державної влади при наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для зазначених потреб; - відсутній дозвіл на спеціальне водокористування; - відсутнє погодження проекту землеустрою територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері земельних ресурсів (термін дії скінчився) та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

21.06.2016 року ТОВ Михайлівське плюс подано до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру клопотання про спростування висновків експертизи та про призначення повторної державної експертизи, за результатами розгляду якого відповідач відмовив у проведенні повторної державної експертизи землевпорядної документації, про що повідомив позивача листом від 30.06.2016 № 28-28-0.23-10972/2-16.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд погодився з висновком державної експертизи землевпорядної документації з питання відсутності погодження проекту землеустрою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Колегія суддів зазначає, що такий висновок узгоджується з положеннями ст. 186-1 Земельного кодексу України. Так, на час замовлення позивачем державної експертизи землевпорядної документації, тобто на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, частина третя ст. 186-1 Земельного кодексу України (в редакції Закону № 365-VII від 02.07.2013) передбачала погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства.

Виходячи зі змісту висновку державної експертизи землевпорядної документації, землевпорядна документація була виготовлена у 2015 році та зареєстрована в Управлінні державної експертизи Держгеокадастру 17.03.2016. Таким чином, застосування судом наведеної норми Кодексу у редакції, чинній на час замовлення позивачем експертизи, відповідає принципу дії акту законодавства у часі.

Посилання апелянта на приписи ст. 186 Земельного кодексу України, відповідно до якої не заборонено погодження проекту землеустрою територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, колегія суддів розцінює критично, оскільки наведений у частині третій цієї норми порядок погодження і затвердження документації із землеустрою стосується проектів, за якими здійснюється встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон. В даному випадку Дніпропетровським обласним виробничим управлінням водного господарства у 2011 році було розглянуто та погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду. За приписами частини шостої ст. 186 Земельного кодексу України, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної (щодо) Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Отже, висновок суду щодо необхідності погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства узгоджується з вищенаведеними приписами законодавства.

Доводи апелянта щодо наявності висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Державного агентства водних ресурсів України не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, оскільки даний висновок за № 3750/ДП/30-16 датовано 02.06.2016, отже на час отримання відповідачем землевпорядної документації (березень 2016 року) названий висновок позивачем не отримувався. Також, виходячи зі змісту клопотання позивача від 21.06.2016 про спростування висновків експертизи, висновок про погодження проекту землеустрою Державного агентства водних ресурсів України відповідачеві також не подавався.

Згідно ст. 12 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», обєкти державної експертизи можуть передаватися на первинну, повторну та додаткову державні експертизи. За приписами ст. 14 цього ж Закону, у разі одержання негативного висновку первинної державної експертизи щодо обєктів, що підлягають обовязковій державній експертизі, проводиться повторна державна експертиза. Згідно частини сьомої ст. 35 наведеного Закону, обєкт державної експертизи, який не відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, оцінюється негативно і не погоджується. За приписами частини четвертої ст. 37 цього ж законодавчого акту, у разі відмови в розгляді заяви про спростування висновків державної експертизи або незгоди з висновками повторної державної експертизи замовники або розробники обєктів державної експертизи мають право звернутися до суду. Висновки державної експертизи можуть бути скасовані органом, який їх видав, у разі виявлення обставин, що могли вплинути на обєктивність оцінки висновку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскільки єдиною невідповідністю обєкта державної експертизи вимогам законодавства, з урахуванням правильного висновку суду першої інстанції, встановлено відсутність погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, тому позивач не позбавлений права повторно звернутися до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру з клопотанням (заявою) про спростування висновків державної експертизи з урахуванням отриманого висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Державного агентства водних ресурсів України за № 3750/ДП/30-16 від 02.06.2016.

З огляду на викладене, доводи апелянта щодо незаконності судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування рішення відповідача за результатами розгляду клопотання щодо спростування висновку державної експертизи землевпорядної документації та зобовязання відповідача повторно розглянути проект землеустрою є необґрунтованими.

Що стосується пояснень, наданих представником відповідача під час апеляційного розгляду, колегія суддів зазначає, що наведені у запереченнях на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях вимоги щодо скасування та одночасно зміни судового рішення не узгоджуються з приписами ст. ст.191, 198 КАС України.

Так, за змістом частини другої ст. 191 КАС України, заперечення на апеляційну скаргу містить, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги. Вимоги до суду апеляційної інстанції, обґрунтування таких вимог із зазначенням, в чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права можуть заявлятися лише особою, яка подає апеляційну скаргу, як це передбачено ст. ст. 186-187 КАС України.

В даному випадку відповідачем апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції не подавалася, а, відповідно, і вимоги відповідача щодо скасування чи зміни постанови суду судом апеляційної інстанції не розглядаються.

Окремо колегія суддів зазначає, що ст. 195 КАС України визначено межі перегляду судом апеляційної інстанції адміністративної справи. Законодавцем встановлено загальне правило, згідно з яким адміністративний суд апеляційної інстанції переглядає справу та судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Проте при встановленні порушень закону судом першої інстанції, які при звели до невірного розв'язання справи, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Під час розгляду даної адміністративної справи в суді першої інстанції доводи представника відповідача, викладені у запереченнях на адміністративний позов (т.2 ар.с. 147-149, 160-166) були враховані та відповідна правова оцінка доводам відповідача судом надана під час вирішення спору, що знайшло відображення у судовому рішенні. В запереченнях на апеляційну скаргу відповідачем наведені доводи, аналогічні тим, що приводились ним в суді першої інстанції.

Перевіряючи судове рішення на відповідність критеріям законності і обґрунтованості, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі зясовані всі обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, також не встановлено порушення судом норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, у відповідності до ст. 200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Михайлівське плюс" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року по справі № 804/6673/16 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: С.В. Чабаненко

Суддя: Т.С. Прокопчук

Суддя: А.В. Шлай