Справа № 200/3578/17(2-а/200/538/17)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

05 липня 2017 рокусправа № 200/3578/17(2-а/200/538/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради

на ухвалу Бабушкінського районного суду від 21 березня 2017 року про забезпечення позову у справі № 200/3578/17 (2а/200/538/17)

за позовом депутата Дніпропетровської міської ради VІІ скликання Лаппо Ігоря Миколайовича

до Дніпровської міської ради; Виконавчого комітету Дніпровської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

02.03.2017 року депутат Дніпропетровської міської ради VІІ скликання Лаппо Ігор Миколайович (далі по тексту - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Дніпровської міської ради (далі по тексту - Відповідач-1), Виконавчого комітету Дніпровської міської ради (далі - Відповідач-2), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 14.07.2004 року № 27/18 «Про Концепцію розміщення та розвитку зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську»;

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 31.08.2011 року № 1148 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 року № 325 «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську» із урахуванням рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 12.07.2016 року № 263 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 31.08.2011 року № 1148 щодо порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську».

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що оскаржувані рішення не відповідають приписам чинного законодавства, яке регулює питання розміщення зовнішньої реклами, зокрема Закону України «Про рекламу» та Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року № 2067, та прийняті з перевищенням повноважень.

20.03.2017 року Позивачем також було подано до суду першої інстанції клопотання про забезпечення адміністративного позову шляхом:

- зупинення дії рішення Дніпропетровської міської ради від 14.07.2004 №27/18 «Про Концепцію розміщення та розвитку зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську»;

- зупинення дії рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 31.08.2011 № 1148 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 № 325 «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську» із урахуванням рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 12.07.2016 № 263 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 31.08.2011 № 1148 щодо порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську»;

- заборони Дніпровській міській раді та виконавчому комітету Дніпровської міської ради до розгляду справи по суті приймати аналогічні (подібні) рішення;

- заборони виконавчим органам Дніпровської міської ради розробляти аналогічні проекти рішень та вносити їх на розгляд виконавчого комітету Дніпровської міської ради чи на розгляд сесії Дніпровської міської ради.

Клопотання обґрунтоване тим, що в ході апеляційного перегляду постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради, Комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, було встановлено, що рішення Дніпропетровської міської ради від 14.07.2004 року № 27/18 «Про Концепцію розміщення та розвитку зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську» та рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 31.08.2011 року № 1148 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 року № 325 «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську», яким Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську викладено в новій редакції та затверджено Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпропетровську, які регулюють питання розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпрі, прийняті Дніпропетровською міською радою та її виконавчим комітетом з грубим порушенням норм чинного законодавства України, а саме: Закону України «Про рекламу» та Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року № 2067, а тому забезпечення адміністративного позову шляхом, запропонованим Позивачем дозволить захистити права всіх розповсюджувачів зовнішньої реклами в цілому та не змусить кожного рекламорозповсюджувача окремо звертатися за захистом своїх прав до суду (а.с.65-70).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі № 200/3578/17 (2а/200/538/17).

Ухвалою Бабушкінського районного суду від 21 березня 2017 року про забезпечення позову у справі № 200/3578/17 (2а/200/538/17) заяву позивача про забезпечення позову - задоволено (суддя - Шевцова Т.В.).

До вирішення спору по суті зупинено дію рішення Дніпропетровської міської ради від 14.07.2004 року № 27/18 «Про Концепцію розміщення та розвитку зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську».

До вирішення спору по суті зупинено дію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 31.08.2011 року № 1148 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 року № 325 «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську» із урахуванням рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 12.07.2016 року № 263 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 31.08.2011 року №1148 щодо порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську».

До вирішення спору по суті заборонено Дніпровській міській раді та виконавчому комітету Дніпровської міської ради приймати аналогічні (подібні) рішення.

До вирішення спору по суті заборонено виконавчим органам Дніпровської міської ради розробляти аналогічні проекти рішень та вносити їх на розгляд виконавчому комітету Дніпровської міської ради чи на розгляд сесії Дніпровської міської ради.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що Позивача щодо необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову є розумними і обґрунтованими. Обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із пред'явленими позовними вимогами, необхідність забезпечення позову випливає з очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам рекламорозповсюджувачам міста застосуванням оскаржуваних рішень. Факт демонтажу рекламних засобів працівниками відповідачів та підпорядкованих їм органів є загальновідомими та доводиться наданими позивачем фотокартками (а.с.74-77).

Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради, не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Бабушкінського районного суду від 21 березня 2017 року про забезпечення позову у справі № 200/3578/17 (2а/200/538/17) в повному обсязі та прийняти нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про забезпечення адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційних вимог Заявник апеляційної скарги зазначив, що оскаржуваним рішенням фактично призупинено повноваження та заблоковано діяльність їх підприємства, оскільки воно в своїй діяльності керується оскаржуваними нормативними актами, що перешкоджає роботі у сфері зовнішньої реклами. При цьому Позивачем не було доведено, в чому саме полягає очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам Позивача до ухвалення рішення по справі, як і не зазначено мотивів, за яких суд дійшов висновку про забезпечення адміністративного саме у встановлений ним спосіб. Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання Позивача,у запропонований ним спосіб, вийшов за межі, встановлені процесуальним законом для інституту забезпечення позову, адже встановлено заборони для невизначеного та необмеженого кола осіб та щодо необмеженого кола дій (а.с.79-82).

Представник Апелянта та представник Відповідачів у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу Бабушкінського районного суду від 21 березня 2017 року про забезпечення позову у справі № 200/3578/17 (2а/200/538/17) та відмовити в задоволенні клопотання про забезпечення адміністративного позову в повному обсязі.

Позивач, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, свого представника для участі у її розгляді не направив.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представника Позивач.

У судовому засіданні, заслухавши представників Апелянта та Відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 117 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо є очевидними ознаки протиправності рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Підставами для забезпечення позову є: 1) наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; 2) наявність неможливості захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів; 3) необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав, свобод та інтересів позивача в разі невжиття таких заходів; 4) очевидність ознак протиправності рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Приймаючи рішення про забезпечення позову, суд оцінює наявність обставин, що зумовлюють винесення відповідної ухвали, за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням доказів, що долучені до клопотання для його обґрунтування, керуючись законом.

Із аналізу ст.117 КАС України слідує, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співрозмірними заявленим позовним вимогам, бути безпосередньо пов'язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Відповідні підстави, згідно п. 1 ст. 118 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні бути зазначені та обґрунтовані у клопотанні особи щодо забезпечення позову.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВАСУ від 06.03.2008 р. № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» судам необхідно враховувати, що згідно з частинами третьою та четвертою статті 117 КАС України забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: 1) зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; 2) заборони вчиняти певні дії.

Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що як позивач, так і суд мають обґрунтувати необхідність задоволення такого клопотання та довести, що незадоволення клопотання призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених ч. 1 ст. 117 КАС України. З цією метою обов'язковим є надання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення адміністративного позову.

В той же час, суд апеляційної інстанції зазначає, що заходи забезпечення адміністративного позову мають бути належними та відповідними заявленому адміністративному позову, стосуватись прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі, з приводу порушення яких заявлено адміністративний позов.

Також, при розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжитих заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу;

- наявності зв'язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення;

- імовірності виникнення утруднень для виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Разом з тим, фактично вказавши на підстави вжиття заходів забезпечення позову, які визначені ст.117 КАС України, суд першої інстанції не мотивував вказаний висновок будь-якими фактичними обставинами справи, не навів доказів існування тих фактів, якими Позивач обґрунтував своє клопотання про забезпечення позову.

Визнаючи обґрунтованим клопотання Позивача про забезпечення позову, в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції не вказано, які саме права та інтереси Позивача порушені; не зазначено, в чому існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам Позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або з яких причин захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Крім того, виходячи зі змісту клопотання Позивача про забезпечення позову, вимоги якого фактично зводяться до забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваних ним рішень та заборони приймати аналогічні рішення, колегія суддів приходить до висновку, що забезпечуючи позов у спосіб, запропонований заявником, судом першої інстанції фактично вирішено вимоги позовної заяви на користь Позивача, що є неприпустимим, протирічить вимогам п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008 року та не відповідає меті забезпечення позову.

При цьому колегія суддів апеляційного суду критично ставиться до посилань суду першої інстанції, як на підставу для задоволення поданого клопотання, на те, що оскаржувані рішення суперечать вимогам чинного законодавства, адже такі висновки є неприпустимими до розгляду справи по суті на стадії вирішення питання про необхідність вжиття заходів забезпечення позову та додатково свідчать про фактичне вирішення позивних вимог на користь Позивача.

Також, колегія суддів зазначає, що у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства недопустимим є забезпечення адміністративного позову шляхом звуження прав та інтересів третіх осіб. В даному ж випадку судом першої інстанції було прийнято рішення, яким порушено інтереси невизначеного кола осіб, адже вжиті заходи забезпечення позову у спосіб, визначений у спірній ухвалі, фактично виходять за межі розглядуваного позову та стосуються осіб, які не залучались до участі у справі.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що оскаржувана ухвала вказаним приписам не відповідає, тому як заборонивши відповідачам розробляти та приймати аналогічні рішення, суд першої інстанції фактично втрутився у виключну компетенцію міської ради та її виконавчого комітету щодо реалізації наданих їм законом повноважень.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали суду першої інстанції, та відсутності правових підстав для вжиття заходів для забезпечення адміністративного позову у даній справі, зокрема, у спосіб заявлений Позивачем.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання і є підставою для задоволення апеляційних скарг та скасування ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову.

Керуючись ст. 117, 118, ст.195, ст.196, 199, ст.202, ст.205КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради - задовольнити.

Ухвалу Бабушкінського районного суду від 21 березня 2017 року про забезпечення позову у справі № 200/3578/17 (2а/200/538/17) - скасувати.

В задоволенні клопотання депутата Дніпропетровської міської ради VІІ скликання Лаппо Ігоря Миколайовича про забезпечення адміністративного позову - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу - з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено - 06 липня 2017 року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: С.В. Сафронова