Справа № 815/3471/17
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

815/3471/17

Справа № 815/3471/17

У Х В А Л А

12 липня 2017 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Самойлюк Г.П., розглянувши клопотання товариства з обмеженою відповідальністю “Інтернаціональні телекомунікації” про зменшення розміру судового збору,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалами від 05.07.2017 р. позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати або відстрочення сплати судового збору, адміністративний позов залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків до 11.07.2017 р. шляхом надання до суду доказів сплати судового збору за заявлені позовні вимоги майнового характеру у встановленому законом розмірі.

В обґрунтування клопотання зазначено, що сплата судового збору є значною сумою для підприємства, враховуючи, що згідно з даними фінансової звітності майновий стан товариства з обмеженою відповідальністю “Інтернаціональні телекомунікації” значно погіршився, що відповідно до вимог ст. 88 Закону України “Про судовий збір” є підставою для прийняття судом рішення про звільнення від сплати судового збору, відстрочення, або зменшення розміру його сплати. Позивач звертає увагу на вимоги ч.1 ст. 6, ч.1 ст.13, ч.1 ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950) та ч.1 ст. 1 протоколу № 12 до неї, якими встановлено недопустимість дискримінації за будь-якими ознаками, в тому числі й ознакою майнового стану. Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру судових витрат, позивач додав довідки з банківських рахунків.

Дослідивши надані до суду матеріали, суддя вважає, що вказане клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 87 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об’єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, передбачені Законом України “Про судовий збір”.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України “Про судовий збір” платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Частиною 1 ст. 3 Закону України “Про судовий збір” встановлено, що судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Законом України “Про судовий збір” встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України “Про судовий збір” встановлено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано суб’єктом владних повноважень, юридичною особою встановлюється ставка судового збору в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі “Креуз проти Польщі” (Kreuz v. Poland), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Європейський суд з прав людини у справах “Толстой та Милославський проти Сполученого Королівства” (Tolstoy and Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, “Ейрі проти Ірландії” (Airey v. Ireland) від 28 жовтня 1998 року та “Креуз проти Польщі” (Kreuz v. Poland) від 19 червня 2001 року зазначив, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду; що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Тобто, вимога сплати зборів судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КАС України та ст. 8 Закону України “Про судовий збір” суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат, звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

З наведених норм вбачається, що єдиною підставою для зменшення розміру належних до оплати судових витрат, звільнення від їх оплати повністю або частково, чи відстрочення або розстрочення сплати судових витрат є майновий стан заявника.

Так, зменшення розміру судового збору може мати місце за наявності виняткових обставин та не суперечити приписам чинного законодавства.

З урахуванням вищезазначених правових норм, умовою зменшення розміру належних до оплати судових витрат є незадовільний майновий (матеріальний) стан сторони, незалежно від того, чи є сторона фізичною особою чи юридичною.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру судового збору позивач надав копії балансу та звіту про фінансовий результат станом на 31.03.2016 р. та станом на 31.03.2017р., довідок з банківських рахунків.

Як вбачається з довідок ПАТ "Банк інвестицій та заощаджень", АБ "Південний", ПАТ КБ "ПриватБанк", на банківських рахунках позивача наявні грошові кошти, проте позивачем до суду взагалі не надано доказів сплати судового збору.

Заявляючи клопотання про зменшення розміру судового збору, позивач не обґрунтував до якого значення розмір судового бору, який належить до сплати в розмірі 7725690,29 грн., останній просить зменшити та чим саме мотивовано зменшення розміру судового збору у відповідній сумі.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 56.18 ст. 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Враховуючи викладене, на законодавчому рівні врегульовано питання строків оскарження рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання, винесеного на підставі норм Податкового кодексу України. У пункті 56.18 ст. 56 ПК України конкретизовано строки, протягом яких платник податків має право оскаржити в суді рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання, шляхом безпосереднього посилання на статтю 102 цього Кодексу. Цей строк з урахуванням змісту статті 102 Податкового кодексу України становить 1095 днів з дня отримання оскаржуваного рішення.

Таким чином, позивач не позбавлений права звернутися до суду в межах строку, встановленого чинним законодавством, з адміністративним позовом щодо оскарження рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання, винесеного на підставі норм Податкового кодексу України, заявивши обґрунтоване клопотання про зменшення розміру належних до оплати судових витрат, звільнення від їх оплати повністю або частково, чи відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк.

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши матеріали адміністративного позову та заявлене клопотання, суд не вбачає підстав для зменшення розміру належного до оплати судового збору.

Крім цього, прийняття рішення щодо звільнення від судового збору чи зменшення розміру належних до оплати судових витрат є правом суду.

Вказані норми не передбачають обов'язку суду звільнити особу від сплати судового збору, зменшити розмір судового збору чи відстрочити його сплату у випадку наявності відповідного клопотання. Невмотивоване звільнення від сплати судового збору утворить дискримінаційне становище по відношенню до інших суб’єктів звернення до суду.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність встановлених законом підстав для задоволення клопотання позивача про зменшення розміру судових витрат.

Керуючись ст.ст. 87, 88, 160, 165 КАС України, суддя,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю “Інтернаціональні телекомунікації” про зменшення розміру судового збору, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п’яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Г.П. Самойлюк