Справа № 807/581/17
Суддя: Калинич Я. М.
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 липня 2017 рокум. Ужгород№ 807/581/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Калинич Я. М.

при секретарі Пирожук Н.П.

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3

представник третьої особи не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - Великолазівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

03 травня 2017 року, позивач ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області (далі - відповідача), третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Великолазівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області (далі третя особа), яким просила суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області відділення у м. Ужгороді:

- за № 197-13 про визначення суми податкового зобовязання за 2015 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 15825,47 грн.;

- за № 198-13 про визначення суми податкового зобовязання за 2015 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 20956,91 грн.;

- за № 199-13 про визначення суми податкового зобовязання за 2015 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 10489,42 грн.;

- за № 200-13 про визначення суми податкового зобовязання за 2015 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 4283,71 грн. (а.с.4-7).

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

29 грудня 2016 року відповідачем прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, які позивач одержала 22 квітня 2017 року. З вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що підлягаю скасуванню виходячи з наступного. 01 січня 2015 року, набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» за № 71-VIII від 28 грудня 2014 року, відповідно до якого статтю 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) викладено у новій редакції. Статтею 266 ПК України передбачено, що ставки податку для обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких обєктів нерухомості. Відповідно до ст.10 ПК України, місцеві ради в межах повноважень, визначених Податковим кодексом України, вирішують питання відповідно до вимог зазначеного кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору. Так, 20 січня 2015 року, рішенням Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області прийнято рішення за № 530 «Про місцеві податки і збори», зокрема встановлено на території Великолазівської сільської ради місцеві податки та збори в тому числі податок на майно. На підставі вищезазначеного рішення сільської ради та даних Реєстру платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідач обчислив суму податку з обєктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності позивача та нарахував за 2015 рік платнику податок по нерухомому майну, відмінному від земельної ділянки, виходячи із загальної площі кожного з обєктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку, оформлені оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями. Позивач вважає такі протиправними, оскільки рішення органу місцевого самоврядування про встановлення на 2015 рік податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прийнято лише 20 січня 2015 року, а застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення не відповідають положенням Податкового кодексу України та є протиправними, а отже підлягають скасуванню.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог з мотивів наведених у письмових запереченнях проти позову, просив відмовити позивачу в задоволенні позову повністю (а.с.31-34).

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини неявки, хоча судом вжито всіх заходів для належного повідомлення останнього про дату, час та місце судового розгляду, що передбачені Главою 3 Розділу II Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Заперечення проти позову відповідачем суду не надано. Однак, в матеріалах справи, міститься клопотання представника третьої особи від 21 червня 2017 року за № 210/02-27, яке надійшло на адресу суду 23 червня 2017 року, відповідно до якого останній просить провести розгляд даної справи у його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами, проти задоволення позову заперечує (а.с.52, 53).

Заслухавши пояснення позивач та його представника, пояснення представника відповідача, зясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх належними та допустимими доказами суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, 20 січня 2015 року Великолазівською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області прийнято рішення за № 530 «Про місцеві податки і збори» (а.с.12). Згідно зазначеного вище рішення, Великолазівською сільською радою відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Бюджетного кодексу України вирішено встановити на території Великолазівської сільської ради такі місце податки і збори, зокрема: податок на майно. Пунктом 4.2 даного рішення для всіх обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб затверджено ставку у розмірі 1,00 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування.

Судом встановлено, що 29 грудня 2016 року, відповідачем прийняті наступні податкові повідомлення-рішення форми «ф»:

- за № 197-13 про визначення суми податкового зобовязання за 2015 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 15825,47 грн. (а.с.8);

- за № 198-13 про визначення суми податкового зобовязання за 2015 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 20956,91 грн. (а.с.9);

- за № 199-13 про визначення суми податкового зобовязання за 2015 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 10489,42 грн. (а.с.10);

- за № 200-13 про визначення суми податкового зобовязання за 2015 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 4283,71 грн. (а.с.11).

Відповідно до приписів статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Статтею 4 Податкового кодексу України визначені основні засади, на яких ґрунтується податкове законодавство України. Зокрема, до основоположних принципів податкового законодавства належать:

- визначений в п.п.4.1.2. п.4.1. ст.4 ПК України принцип рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, яким передбачено забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- визначений в п.п.4.1.4. п.4.1. ст.4 ПК України принцип презумпції правомірності рішень платника податку, згідно якого в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обовязків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу;

- визначений в п.п.4.1.6. п.4.1. ст.4 ПК України принцип соціальної справедливості, яким передбачено установлення податків та зборів відповідно до платоспроможності платників податків;

- визначений в п.п.4.1.9. п.4.1.ст. 4 ПК України принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, тощо.

Суд наголошує на тому, що будь-які нормативні акти в сфері оподаткування та зміни до них мають ґрунтуватись на вказаних вище принципах та не суперечити їм.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів Законом України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII (далі - Закон щодо реформи) було запроваджено новий місцевий податок, а саме: податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок та податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Законом щодо реформи було запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Згідно з п.10.2 ст.10 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в редакції Закону щодо реформи, місцеві ради обовязково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм випливає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обовязком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обовязок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В ситуації із запровадженням податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік відповідні норми Закону щодо реформи набрали чинності з 01 січня 2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обовязку щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення такого податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України рішення місцевих рад стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону щодо реформи, а так само обовязковість для місцевих рад впровадити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено п.10.2 ст.10 ПК України.

Тобто, Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків.

Підтвердженням цього може слугувати п.4 Прикінцевих положень Закону щодо реформи. Цим пунктом було рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для обєктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для обєктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцеві положення Закону щодо реформи рекомендували встановити місцевим радам транспортний податок на 2015 рік у 2015 році. Проте така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Разом із тим, Податковим кодексом України встановлено спеціальні правові наслідки невиконання місцевою радою свого обовязку щодо встановлення тих місцевих податків, запровадження яких є обовязковим.

Згідно з пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада обєднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обовязковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Зі змісту наведеної норми чітко вбачається, що її диспозиція (тобто справляння невстановленого обовязкового місцевого податку в розмірі мінімальної ставки) застосовується за наявності відповідної гіпотези, тобто в разі, якщо відповідне рішення місцевої ради не було прийнято.

При цьому з системного аналізу норм ст.12 ПК України випиває, що в пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України йдеться саме про те рішення, яке передбачено попереднім підпунктом, а саме: пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Отже, для застосування наслідків, передбачених пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України, повинна мати місце протиправна бездіяльність місцевої ради щодо неприйняття обовязкового рішення про встановлення місцевого податку, зокрема, податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки.

В свою чергу, відповідна бездіяльність може виникнути лише після того, як сплинуть строки, протягом яких місцева рада має прийняти рішення про встановлення обовязкового для справляння місцевого податку.

Очевидно, що такими строками є період, передбачений пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України - тобто період прийняття рішення, який завжди передує плановому і не може з ним збігатися.

Наведене безпосередньо передбачено пп.12.4.3 п.12.4 ст.12 ПК України, згідно з яким до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать, зокрема, до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, обєкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобовязань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Отже, рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до п.12.5 ст.12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України. Тому за умови дії пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням п.10.2 ст.10 ПК України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

При цьому з урахуванням змісту норм Податкового кодексу України Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до пп.12.1.2 п.12.1 ст.12 ПК України Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Отже, сама собою наявність у ПК України норм, які регулюють правила справляння податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради або якщо не сплинув строк, протягом якого таке рішення мало бути прийняте.

Враховуючи викладене, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Відповідно, висновок про те, чи скористалася місцева рада своєю компетенцією щодо встановлення місцевого податку, можна зробити лише після закінчення бюджетного періоду, протягом якого мало бути реалізоване відповідне повноваження. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України можуть розпочати справляння місцевого податку, який місцева рада повинна була встановити згідно з п.10.2 ст.10 ПК України, але не встановила.

Для конкретної правової ситуації щодо запровадження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2015 році період прийняття рішення місцевою радою - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обовязку встановити такий місцевий податок.

Разом із тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки лише на 2016 рік, а не на 2015 рік. Отже, і бездіяльність місцевої ради може мати місце лише після закінчення 2015 року, оскільки до цього часу ще невідомо, чи виконає місцева рада свій обовязок.

Відповідно, якщо протягом 2015 року місцеві ради не приймають рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, то виключно з 2016 року (тобто з початку планового періоду) можуть застосовуватися приписи пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України.

Таким чином, незалежно від прийняття або неприйняття рішення місцевою радою у 2015 році податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки міг справлятися не раніше 2016 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень вказаного Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів Законом України щодо податкової реформи» та рішення органу місцевого самоврядування з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік є передчасним і протиправним.

Відповідно до вимог частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, суд приходить висновку, що в силу вимог ч.1 ст.94 КАС України, необхідно присудити стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору у розмірі 660,00 грн.

Керуючись ст.ст. 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - Великолазівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомленнярішення Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області:

- № 197-13 від 29.12.2016 року, про визначення суми податкового зобов'язання за податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у ромірі 15825,47 грн.;

- № 198-13 від 29.12.2016 року, про визначення суми податкового зобов'язання за податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у ромірі 20956,91 грн.;

- № 199-13 від 29.12.2016 року, про визначення суми податкового зобов'язання за податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у ромірі 10489,42,42 грн.;

- № 200-13 від 29.12.2016 року, про визначення суми податкового зобов'язання за податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у ромірі 4283,71 грн.

3. Стягнути з Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь за рахунок її бюджетних асигнувань 660 грн. судового збору на користь ОСОБА_1 відповідно до квитанції № НОМЕР_1 від 3 травня 2017 року.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

СуддяОСОБА_4