Справа № 815/6913/16
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6913/16

Категорія: 11 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом арбітражного керуючого ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Південбуд» про скасування та визнання протиправним протоколу, скасування доручення, визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року арбітражний керуючий ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив скасувати та визнати протиправним протокол дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) від 15.09.2016 в частині скасування висновків акту невиїзної позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 06.07.2016 № 18; скасувати доручення Міністерства юстиції України від 26.09.2016 за № 9.4-32/1574; визнати протиправними дії Головного територіального управління юстиції в Одеський області, які полягають в проведені позапланової невиїзної перевірки арбітражного керуючого ОСОБА_1 по ТОВ «Південбуд» у період з 15.12.2016 р. по 19.12.2016 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що пункт 7.7 Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1284/5 від 27.06.2013 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03.07.2013 за № 111-3/23645 міститься в розділі «VII. Накладення на арбітражних керуючих дисциплінарних стягнень за результатами заходів контролю», з огляду на що вбачається, що встановлення факту невідповідності висновків акта перевірки вимогам законодавства здійснюється Дисциплінарною комісією в межах вирішення питання щодо накладення на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення.

Крім того, за змістом абзацу 7 пункту 2.6 Порядку підставами для проведення позапланової перевірки є встановлення Дисциплінарною комісією невідповідності висновків акта перевірки вимогам законодавства, зазначеного в пункті 2.2 цього розділу, та направлення звернення (скарги), що було(а) підставою для проведення відповідної позапланової перевірки, для проведення додаткового контролю.

Пунктом 2.12 Порядку передбачено, що повторна перевірка з питань, що вже були предметом перевірки, не допускається, крім випадків, передбачених цим Порядком.

На думку позивача, Міністерством юстиції України здійснюється тиск на арбітражного керуючого, з огляду на те, що акт позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 № 18 було складено 06 липня 2016 року, а рішення дисциплінарної комісії про скасування акту було прийнято 15.09.2016 р., не зважаючи на те, що засідання дисциплінарної комісії проводилися 13.07.2016 р. та 09.08.2016 р.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року визнано протиправним та скасовано протокол дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) від 15.09.2016 в частині відомостей викладених у пункті 17 щодо скасування висновків акту невиїзної позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 06.07.2016 № 18.

Скасовано доручення Міністерства юстиції України від 26.09.2016 за № 9.4-32/1574.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду Головне територіальне управління юстиції в Одеській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що Головним територіальним управлінням юстиції у Чернігівський області, а саме: відділом з питань банкрутства проводилась позапланова невиїзна перевірка арбітражного керуючого ОСОБА_1 з питань перевірки діяльності арбітражного керуючого під час виконання ним повноважень розпорядника майна у справі № 916/4644/15 про банкрутство ТОВ «Південбуд» на підставі скарги ТОВ «Південбуд», звернення ТОВ «Південбуд», листа ТОВ «Південбуд», доручення Міністерства юстиції України від 25.04.2016 № 673/11397-0-33-16/9.5, від 16.05.2016 № 761/810-0-3-16/9.5, 761/13950-0-33-16/9.5 у період з 22 червня 2016 року до 24 червня 2016 року.

Перевірку було проведено за місцезнаходженням органу контролю: АДРЕСА_1.

У повідомленні про проведення позапланової невиїзної перевірки, арбітражному керуючому необхідно було забезпечити умови для проведення перевірки у термін до 10:00 год. 22 червня 2016 року, а саме: надати комісії письмові пояснення з питань проведення перевірки.

16.06.2016 арбітражним керуючим складено та направлено до територіального управління юстиції у Чернігівський області пояснення до перевірки із залученням засвідчених належним чином копій документів.

24.06.2016 Головним територіальним управлінням юстиції у Чернігівський області складено Довідку про результати позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого № 18.

30.06.2016 р. арбітражним керуючим надані заперечення на довідку із залученням документів на підтвердження позиції викладеної у поясненнях.

06.07.2016 Головним територіальним органом управління юстиції у Чернігівський області складено Акт позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого № 18, згідно якого у діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 під час виконання повноважень розпорядника майна ТОВ «Південбуд» з питань, викладених у скарзі, листі, зверненні ТОВ «Південбуд» від 22.04.2016, порушення вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», іншого законодавства з питань банкрутства не встановлено.

15.09.2016 відбулося засідання Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих на якому, зокрема, розглянуто скаргу ТОВ «Південбуд» від 18.07.2016 б/н та вивчено матеріали невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 проведеної Головним територіальним управління юстиції у Чернігівський області.

На засіданні дисциплінарною комісією прийнято рішення про скасування висновків акту позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 06.07.2016 № 18, складеного Головним територіальним управлінням юстиції у Чернігівський області, як такі, що не відповідають вимогам законодавства, яке відображено у протоколі Дисциплінарної комісії від 15.09.2016р.

З метою об'єктивного вивчення ситуації зобов'язано Головне управління юстиції в Одеський області провести позапланову перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1, з питань, викладених у скаргах ТОВ «Південбуд» б/н, б/д та від 16.06.2016 б/н, а також у листі ТОВ «Південбуд».

26.09.2016 директором департаменту з питань судової роботи та банкрутства ОСОБА_2 підписане доручення щодо проведення позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 № 9.4- 32/1574.

28.11.2016 р. начальником Головного управлінням юстиції в Одеський області підписано повідомлення про проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого № 86 та видане посвідчення на проведення позапланової перевірки на підставі скарги ТОВ «Південбуд» б/н, б/д та від 16.06.2016 р. б/н, листа ТОВ «Південбуд» та доручення Міністерства юстиції України від 26.09.2016 № 9.4-32/1574, які врученні арбітражному керуючому 29.11.2016 року.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, порядок утворення при Міністерстві юстиції України як державному органі з питань банкрутства Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), її завдання, функції та порядок діяльності визначає Положення про Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затверджене наказом Міністерства юстиції України від 11.01.2013 № 81/5, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 14 січня 2013 р. за № 112/22644.

У своїй діяльності Комісія керується Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, цим Положенням, а також наказами Мін'юсту.

Основними завданнями Комісії є здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), перевірка організації їх роботи, дотримання ними вимог законодавства з питань банкрутства та правил професійної етики арбітражного керуючого.

Пунктом 4 Положення встановлено, що комісія відповідно до покладених на неї завдань:

розглядає заяви або скарги фізичних та юридичних осіб щодо діяльності арбітражного керуючого, організації його роботи, дотримання ним вимог законодавства з питань банкрутства та правил професійної етики арбітражного керуючого;

розглядає подання структурного підрозділу Мін'юсту, відповідального за забезпечення виконання Мін'юстом повноважень державного органу з питань банкрутства (далі - структурний підрозділ), про застосування дисциплінарного стягнення до арбітражного керуючого;

організовує перевірку оприлюднених фактів, що принижують честь і гідність арбітражних керуючих, шляхом ініціювання проведення такої перевірки структурним підрозділом або іншим органом, до компетенції якого належить вирішення таких питань;

розглядає матеріали перевірки щодо оприлюднених фактів, що принижують честь і гідність арбітражних керуючих;

надає консультації і рекомендації, а також готує методичні розробки з питань професійної етики арбітражних керуючих та застосування прогресивних практик у сфері відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом.

З наведеного вбачається, що положенням про дисциплінарну комісію не передбачено порядок скасування актів позапланових перевірок арбітражних керуючих за результатами яких не виявлено будь-яких порушень.

Обговорення питань, що розглядаються під час засідання Комісії, і рішення, що приймаються Комісією, оформляються протоколом, який підписується усіма присутніми на засіданні членами Комісії протягом двох робочих днів після цього засідання Комісії (п. 17).

За результатами розгляду питання порядку денного Комісія приймає рішення про:

- застосування до арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення на підставі подання структурного підрозділу про застосування дисциплінарного стягнення до арбітражного керуючого;

- відхилення подання структурного підрозділу про застосування дисциплінарного стягнення до арбітражного керуючого;

- ініціювання проведення структурним підрозділом позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого, якщо із заяви або скарги вбачається необхідність проведення додаткового контролю;

- ініціювання проведення саморегулівною організацією арбітражних керуючих перевірки діяльності арбітражного керуючого, членом якої він є, якщо із заяви або скарги вбачається порушення правил професійної етики арбітражного керуючого цієї саморегулівної організації арбітражних керуючих;

- відмову в задоволенні заяви або скарги щодо діяльності арбітражного керуючого, організації його роботи, дотримання ним вимог законодавства з питань банкрутства та правил професійної етики арбітражного керуючого;

- перевірку оприлюднених фактів, що принижують честь і гідність арбітражного керуючого, або ініціювання проведення такої перевірки органом, до компетенції якого належить вирішення таких питань;

- вжиття заходів щодо спростування оприлюднених фактів, які принижують честь і гідність арбітражних керуючих;

- схвалення консультацій і рекомендацій, а також методичних розробок з питань професійної етики арбітражних керуючих та застосування прогресивних практик у сфері відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом для подальшого їх розміщення на офіційному веб-сайті Мін'юсту у мережі Інтернет.

В ході судового розгляду встановлено, що у діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 під час виконання повноважень розпорядника майна ТОВ «Південбуд» з питань, викладених у скарзі, листі, зверненні ТОВ «Південбуд» від 22.04.2016, порушення вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», іншого законодавства з питань банкрутства порушень не встановлено.

До того ж, відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" , наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2013, № 1284/5 затверджений Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів.( надалі Порядок № 1284/5).

Порядок поширюється на всіх фізичних осіб, які отримали в установленому порядку свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів).

Контроль за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) здійснюють Мін'юст як державний орган з питань банкрутства та за його дорученням головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі як територіальні органи з питань банкрутства.

Мін'юст та його територіальні органи з питань банкрутства є органами контролю.

Порядок встановлює:

- процедуру організації та проведення перевірок діяльності арбітражних керуючих;

- повноваження осіб, які здійснюють перевірки;

- права й обов'язки арбітражних керуючих;

- порядок оформлення результатів перевірки;

- порядок підготовки за результатами перевірки подання на Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) (далі - Дисциплінарна комісія) про застосування до арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення.

Порядком № 1284/5 визначено, що у разі виявлення за результатами перевірки порушень, які є підставою для внесення до Дисциплінарної комісії подання щодо застосування до арбітражного керуючого дисциплінарних стягнень, орган контролю обов'язково зазначає про це в акті перевірки. У такому випадку припис та (або) розпорядження не складаються до моменту прийняття Дисциплінарною комісією рішення за результатом розгляду подання.

У цьому випадку орган контролю протягом трьох робочих днів з дня підписання акта перевірки вносить пропозицію до структурного підрозділу Мін'юсту щодо внесення до Дисциплінарної комісії подання про накладання на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення (далі - пропозиція).

До пропозиції орган контролю додає акт перевірки з усіма документами, що є його невід'ємними складовими (п. 6.13).

Варто зазначити, що вказаний Порядок визначає, що Акт перевірки складається з вступної, описової та резолютивної частин.

Зокрема у резолютивній частині акта перевірки комісією з урахуванням Довідки та пояснень, зауважень, заперечень і документів, наданих арбітражним керуючим, або усунених порушень, а також Висновку (у разі якщо територіальний орган з питань банкрутства було зобов'язано надіслати Довідку до Мін'юсту для проведення її аналізу) робиться висновок щодо наявності (відсутності) порушень законодавства з питань банкрутства в діяльності арбітражного керуючого.

У разі виявлення за результатами перевірки порушень у резолютивній частині акта перевірки зазначаються всі порушення з посиланням на конкретні структурні одиниці нормативно-правових актів. Довільне викладення або трактування вимог нормативно-правових актів не допускається. Порушення, усунені арбітражним керуючим до моменту складання акта перевірки, вважаються такими, що не вчинені, та в резолютивній частині акта перевірки не вказуються.

У резолютивній частині акта перевірки окремо зазначаються порушення, щодо яких органом контролю буде винесено розпорядження про усунення порушень, та порушення, щодо яких буде винесено припис про недопущення повторних порушень (п. 6.6).

Враховуючи вказані приписи чинного законодавства, які встановлюють організацію проведення перевірок, порядок проведення перевірки, порядок оформлення результатів заходів контролю, слід зазначити наступне.

Дослідивши оскаржуваний Протокол № 51/09/16 судом встановлено відсутність достатніх підстав, які демонструють сторонам розгляду, що їх справа була ретельно розглянута.

В свою чергу, Протокол № 51/09/16 містить лише відомості, які відображені у п. 17, а саме:

« 3а результатами розгляду скарги ТОВ «Південбуд» від 18.07.2016 б/н та вивченням матеріалів перевірки, керуючись пунктом 7.7 Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2013 № 1284/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.07.2013 за № 1113/23645, скасувати висновки акту позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 06.07.2016 № 18, складеного Головним територіальним управлінням юстиції у Чернігівській області, як такі, що не відповідають вимогам законодавства.

У зв'язку із скасуванням висновків зазначеного акту рекомендувати Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України зобов'язати інший територіальний орган з питань банкрутства провести позапланову перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 з питань, викладених у скаргах ТОВ «Південбуд» б/н б/д та від 16.06.2016 б/н, листі «ТОВ «Південбуд» від 22.04.2016 б/н.

Рекомендувати Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України повідомити про прийняте рішення арбітражного керуючого ОСОБА_1, Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області, інший територіальний орган з питань банкрутства, який буде проводити вищезазначену перевірку та заявника».

До того ж, п. 7.7. (Розділ VІІ Порядку № 1284/5) визначено, що у разі якщо Дисциплінарною комісією встановлено невідповідність висновків акта перевірки вимогам законодавства, Дисциплінарна комісія має право скасувати такі висновки та скерувати відповідні матеріали Мін'юсту для проведення додаткового контролю.

В мотивувальній частині висновку не наведені мотиви, із посиланням на норми національного законодавства, з яких комісія погоджується із доводами скаржника і з яких не приймає заперечень заінтересованої особи.

Водночас, слід також звернути особливу увагу на відсутність жодного обґрунтування з боку відповідача щодо підстав скасування висновків попередньої перевірки ані в запереченнях наявних в матеріалах справи, ані в поясненнях наданих в судових засіданнях.

До дискреційних повноважень належать передбачені законом випадки, коли суб'єкт владних повноважень вправі на власний розсуд приймати одне з декількох варіантів управлінських рішень. При цьому, є помилкою ототожнювати дискреційні повноваження зі вседозволеністю, на чому зосереджено увагу і Європейським судом з прав людини.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

До того ж, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідачем по справі є Міністерство юстиції України - орган державної влади.

За змістом приписів статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Слід зазначити, що в рішенні "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland, рішення від 9.10.1979) сформульовано правову позицію - "Конвенція гарантує не теоретичні та ілюзорні права, а права, що мають практичний вплив і є ефективними".

Аналогічний обов'язок Міністерства юстиції України та її посадових й службових осіб щодо застосування положень Конвенції у своїй діяльності встановлений Положенням про Міністерство юстиції України № 395/2011, Положенням про Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) № 81/5/2013.

Відповідно до частини 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини орган влади, який не є судом держави, для виконання частини 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, може розглядатись як "суд" у змістовному значені цього терміну (рішення у справі Срамек проти Австрії (Sramek v. Austria), п.36).

Таким чином "суд" може являти собою орган, заснований з метою вирішення обмеженої кількості питань, за умови, що він завжди забезпечує відповідні гарантії (рішення у справі Літгоу та інші проти Сполученого Королівства (Lithgow and Others v. United Kingdom), п.201).

У пункті 108 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Волков проти України" (Заява №21722/11), яке набрало статусу остаточного 27.05.2013 року суд розглядаючи цю справу зазначає, що ВРЮ та парламент виконували функцію розгляду справи щодо заявника та винесення обов'язкового рішення. Отже, спершу суд повинен розглянути, чи були дотримані принципи незалежного та безстороннього суду на стадії розгляду справи заявника та винесення обов'язкового для виконання рішення.

Наведене свідчить про те, що ЄСПЛ визначає терміном "суд" не тільки суди загальної юрисдикції, але й інші органи влади, які розглядають справи осіб, а тому повинні дотримуватись принципу незалежного та безстороннього суду на стадії розгляду справи заявника та винесення обов'язкового для виконання рішення.

Водночас, гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Правила, що стосуються предмета спору чи застосування цих правил, не повинні перешкоджати сторонам у отриманні доступного судового захисту (Miragall Escolano v. Spain (Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії); Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic (Звольський та Звольстка проти Чехії), § 51).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатись до суду (Perez de Rada Cavanilles v. Spain (Перес де Рада Каванил'ес проти Іспанії), § 49; Miragall Escolano v. Spain (Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії), § 38; Societe anonyme Sotiris and Nikos Koutras ATTEE v. Greece (Societe anonyme Sotiris and Nikos Koutras ATTEE проти Греції), § 20; Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Ческьої Республіки),, § 50; RTBF v. Belgium (RTBF проти Бельгії), §§ 71, 72, 74);

До того ж, право на суд включає не лише право звертатися до суду, а також право на вирішення спору судом (Kutic v. Croatia (Кутіч проти Хорватії), § 25 і § 32 стосовно призупинення провадження; Acimovic v. Croatia (Ачімовіч проти Хорватії), § 41; Beneficio Cappella Paolini v. San Marino (Бенефічіо Капелла Паоліні проти Сан- Марино), § 29 стосовно відмови у правосудді).

У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги щодо скасування та визнання протиправним протоколу дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) від 15.09.2016 року в частині скасування висновків акту невиїзної позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 06.07.2016 № 18 викладених у пункті 17; скасування доручення Міністерства юстиції У країни від 26.09.2016 за № 9.4-32/1574 підлягають задоволенню.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року "Рисовський проти України" зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Сучасна тенденція спрямована на визнання Судом позитивних обов'язків держави під час захисту майже усього переліку конвенційних прав і свобод.

Так, у справі "Новоселецький проти України" (Novoseletskiy v. Ukraine), рішення від 22 лютого 2005 р., заява № 47148/99 ЄСПЛ розглядав позитивні зобов'язання за ст. 8 Конвенції та ст.1 Першого Протоколу. Зокрема, ЄСПЛ зазначив: Якщо розглядати справу зі сторони позитивного зобов'язання з боку держави або з огляду виправдання втручання державної влади відповідно до пункту 2, то є очевидним, що принципи, які застосовуються є достатньо суміжними. В обох випадках необхідно звернути увагу на дотримання справедливої рівноваги між конкуруючими інтересами осіб і суспільства в цілому. Більше того, навіть для позитивних зобов'язань, які випливають з пункту 1, випадки, перераховані в пункті 2, можуть відігравати деяку роль при пошуку бажаної рівноваги (див. Морено Гомес п. Іспанії, N 4143/02, п. 55, рішення від 16 листопада 2004р.).

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправними дій Головного територіального управління юстиції в Одеський області, які полягають в проведені позапланової невиїзної перевірки арбітражного керуючого ОСОБА_1 у період з 15.12.2016 р. по 19.12.2016 р., колегія суддів зазначає, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду в апеляційному порядку фактично не оскаржувалось, а тому відповідно до пункту 13.1. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013р. № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", апеляційний суд не дає правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи представника апелянта , що Протокол комісії містить чітку структуру, який не передбачає внесення іншої інформації, у тому числі , мотивування того чи іншого рішення спростовується вищенаведеними висновками суду першої інстанції із відповідним посиланням на прецеденті рішення Європейського суду з прав людини.

Згідно з Законом «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 «Україна повністю визнає на своїй території дію … статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції». Ця позиція простежується і в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою рішення Європейського суду з прав людини прямо віднесені до джерел права.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги арбітражного керуючого ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати розподіляються відповідно до приписів статті 94 КАС України.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року у справі № 815/6913/16 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 10 липня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин