Справа № 815/7268/16
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/7268/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 7 грудня 2016 року № 234 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що у листопаді 2016 року ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 14 грудня 2016 року позивач отримав повідомлення від 7 грудня 2016 року за № 5/1-459 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 7 грудня 2016 року № 234. На думку позивача, названий наказ є неправомірним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті в апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності. Судом також не прийнято до уваги, що у випадку повернення ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті до країни походження, його життю та свободі буде загрожувати небезпека. У звязку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що у листопаді 2016 року ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 7 грудня 2016 року № 234 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14 грудня 2016 року ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті отримав повідомлення від 7 грудня 2016 року за № 5/1-459 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем викладені достатні аргументи та подані докази, які свідчать про те, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване обєктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 86-88).

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом пятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

На підставі ч. 6 названої статті Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведених норм Закону відповідачем проведено з позивачем співбесіду.

Як вбачається з анкети ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті від 28 листопада 2016 року, протоколу співбесіди від 7 грудня 2016 року, а також реєстраційного листка позивача від 28 листопада 2016 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначав, що причиною виїзду з країни громадянської належності було наступне. Батько позивача купив рисові плантації в кредит, який взяв в банку «SBII bank», ОСОБА_3 банк. Після смерті батька, сімя позивача у 2009 році взяла кредит в банку в сумі 38000 доларів США на будівництво другого поверху в будинку, в якому вони мешкали. У 2010 році захворіла матір позивача, яка згодом померла у лікарні. Того ж року, названий будинок сімї позивача був проданий на аукціоні та позивачу було виплачено 16000 доларів США. У 2011 році позивач вступив до муніципальної партії, лідером якої був ОСОБА_4. Після програшу на виборах у 2012 році, члени опозиційної партії ОСОБА_2 розбили вікно у будинку, де працював позивач та почались сутички. Згодом позивач разом із друзями вирішив виїхати з Індії. У 2012 році позивач авіарейсом м. Делі (Індія) м. Москва (РФ) м. Одеса (Україна) на підставі візи (на 90 днів) та національного паспорту легально потрапив до України. Згодом позивач продовжив візу ще на 2-3 місяці, після чого знаходився на території України нелегально. Крім того, позивач зазначав, що до певних релігійних, військових, громадський організацій не належав, переслідувань або дискримінації в Індії, повязаної з громадянством, національністю та політичними поглядами, не зазнавав. ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті також зазначав, що в Індії у позивача нічого немає, а тому йому нікуди повертатись (а. с. 94-99, 118-127, 129-132).

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті до заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його виїзду з країни. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що у випадку повернення ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті до країни походження, його життю та свободі буде загрожуватиме небезпека, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно абз. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що позивач у 2012 році авіарейсом м. Делі (Індія) м. Москва (РФ) м. Одеса (Україна) на підставі візи (на 90 днів) та національного паспорту потрапив до України. При цьому позивач під час співбесіди з посадовою особою ГУ ДМС в Одеській області зазначив, що за наданням статусу біженця до міграційних органів Російської Федерації не звертався.

Таким чином, до прибуття в Україну позивач перебував на території Російської Федерації, що у розумінні ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» виключає можливість визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких даних, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, а також співбесіди останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено обєктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті стати в Індії жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а, отже, і про очевидну необґрунтованість заяви позивача.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта на те, що у випадку повернення ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті до країни походження його життю та свободі буде загрожувати небезпека, оскільки під час співбесіди в обґрунтування небажання повертатись до країни походження позивачем зазначалось, що в Індії у позивача нічого немає, та йому нікуди піти, що свідчить про бажання позивача покращити свої життєві умови, а відтак названі підстави не відповідають критеріям поняття «біженець», а підпадають під поняття «мігрант», що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 7 грудня 2016 року № 234 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Кішоре ОСОБА_2 Мурті залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 10 липня 2017 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

ОСОБА_5