Справа № 2а/463/24/15
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" червня 2017 р. м. Київ К/800/3816/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А. (доповідач)
СуддівМороз Л.Л.
Стрелець Т.Г.
провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради, треті особи - Львівське комунальне підприємство "Господар", ОСОБА_5, Львівська регіональна філія ДП "Центр державного земельного кадастру" про скасування ухвали за касаційними скаргами Львівської міської ради та ОСОБА_5 на постанову Личаківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2016 року

в с т а н о в и л а

У вересні 2010 року ОСОБА_4 у Личаківському районному суді м. Львова пред'явив позов до Львівської міської ради, треті особи - Львівське комунальне підприємство "Господар", ОСОБА_5 про скасування ухвали.

Просив скасувати ухвалу Львівської міської ради від 08 липня 2010 року № 3738 "Про затвердження гр. ОСОБА_5 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1".

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2011 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 жовтня 2014 року постанову Личаківського районного суду міста Львова від 23 серпня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи у суді першої інстанції позивач збільшив розмір позовних вимог та просив:

- скасувати ухвалу Львівської міської ради від 18 лютого 2010 року № 3341 "Про погодження гр. ОСОБА_5 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1";

- скасувати ухвалу Львівської міської ради від 08 липня 2010 року № 3738 "Про затвердження гр. ОСОБА_5 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної на АДРЕСА_1".

До участі у розгляді справи залучено співвідповідача - Департамент містобудування Львівської міської ради, та третю особу - Львівську регіональну філію ДП "Центр державного земельного кадастру".

Постановою Личаківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2015 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2016 року позов задоволено повністю.

Скасовано ухвалу Львівської міської ради від 18 лютого 2010 року № 3341 "Про погодження гр. ОСОБА_5 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1".

Скасовано ухвалу Львівської міської ради від 08 липня 2010 року № 3738 "Про затвердження гр. ОСОБА_5 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної на АДРЕСА_1".

Посилаючись на неповне з'ясування судами обставин, що мають значення для справи та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи Львівська міська рада подала касаційну скаргу, просить скаргу задовольнити у повному обсязі, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати.

ОСОБА_5 також подав касаційну скаргу, в якій зазначив про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що Львівська міська рада зобов'язана була попередньо прийняти рішення про вилучення цієї земельної ділянки для суспільних та інших потреб з підстав та у порядку, встановлених статтями 141, 149 Земельного кодексу України, і лише потім розпорядитися нею.

Окрім того, вважає, що суди допустили неправильне застосування норм процесуального права, у зв'язку із чим розглянули спір, що не підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

У касаційній скарзі просить рішення судів скасувати та закрити провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суди у відповідності із вимогами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України зобов'язані були перевірити чи оскаржувані дії вчинені, а рішення прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, тобто з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо, та в залежності від встановленого - вирішити спір.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі звернення від 25 червня 2010 року ухвалою Львівської міської ради від 18 лютого 2010 року № 3341 ОСОБА_5 погоджено місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0344 га на АДРЕСА_1 у власність для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови за функціональним використанням як землі житлової забудови.

Цією ж ухвалою ОСОБА_5 зобов'язано у встановленому порядку подати на затвердження до міської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З урахуванням висновку комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, від 22 червня 2010 року № 12 Львівська міська рада прийняла ухвалу від 08 липня 2010 року № 3738, якою були внесені зміни до пункту 1 ухвали міської ради від 18 лютого 2010 року № 3341, а саме: слова "за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання - землі житлової забудови" замінено словами "за рахунок земель, що не надані у власність або користування".

Пунктом 2 цієї ухвали затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 0,0344 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, перевівши із земель, що не надані у власність або у користування, до земель житлової та громадської забудови, за функціональним використанням як землі житлової забудови.

ОСОБА_4 є мешканцем та власником частини багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2. Він вважає, що оскаржуваною ухвалою орган місцевого самоврядування незаконно позбавив його та інших співвласників (користувачів) будинку права користування частиною земельної ділянки, яка з 1954 року значиться як прибудинкова територія і використовується для обслуговування житлового будинку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуване рішення Львівською міською радою прийняте не у спосіб, що передбачений законом України, та є таким, що порушує права позивача. Львівська міська рада, як власник землі, не надала суду жодного документального підтвердження зміни правового статусу земельної ділянки по АДРЕСА_2 зі статусу прибудинкової території (землі житлової та громадської забудови) на статус земель, які не надані у власність або користування юридичних осіб. У даному випадку Львівська міська рада зобов'язана була попередньо прийняти рішення про вилучення цієї земельної ділянки для суспільних або інших потреб з підстав та у порядку, встановлених статтями 141, 149 Земельного кодексу України, і лише потім розпорядитись нею.

З цим погодився суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що правова позиція судів попередніх інстанцій, ґрунтується на не повно та не всебічно встановлених обставинах справи, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує правомірність ухвали Львівської міської ради від 18 лютого 2010 року № 3341 "Про погодження гр. ОСОБА_5 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1" та ухвали Львівської міської ради від 08 липня 2010 року № 3738 "Про затвердження гр. ОСОБА_5 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1"

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У цій справі обов'язок довести правомірність свого рішення, яке оскаржується, покладається на Львівську міську раду.

Згідно із статтею 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Повноваження сільських, селищних та міських рад у галузі земельних відносин визначені у статті 12 Земельного кодексу України.

Так, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать, зокрема: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб та у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Питання регулювання земельних відносин згідно із пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є виключною компетенцією цих органів.

Частиною першою статті 116 зазначеного Кодексу встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Отже, Львівська міська рада при прийнятті оскаржуваних рішень діяла на підставі наданих їй повноважень.

Скасовуючи постанову Личаківського районного суду міста Львова від 23 серпня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2012 року, та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий адміністративний суд України окрім іншого звернув увагу на необхідність перевірки того, чи накладається спірна земельна ділянка на земельну ділянку, яка належить до прибудинкової території будинку АДРЕСА_2.

У відповідності до статті 159, частини п'ятої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Оскаржувані рішення судів не відповідають зазначеним нормам процесуального закону.

Так, під час нового розгляду справи судом першої інстанції, поряд з іншими доказами у справі, досліджено та надано оцінку: рішенню виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 05 лютого 1954 року № 151, заключенню про реєстрацію документу на право користування присадибною ділянкою АДРЕСА_2, розробленому на підставі рішення виконкому Львівської міської ради "Технічному паспорту присадибної ділянки по АДРЕСА_2", а також викопіюванню з плану АДРЕСА_2 від 13 серпня 2002 року.

Судом встановлено, що закріплений в цих документах план прибудинкової території по АДРЕСА_2 повністю співпадає з наданими суду копіями інших документів (планів), зокрема викопіюванням з плану міста Львова по АДРЕСА_2 від 13 серпня 2002 року. План земельної ділянки, що розташована справа від будинку АДРЕСА_3, повністю накладається на план прибудинкової території будинкуАДРЕСА_2 і співпадає з планом земельної ділянки, на яку претендує ОСОБА_5, і який був наданий ОСОБА_5 до Львівської міської ради.

На переконання колегії суддів Вищого адміністративного суду України зазначені висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на припущеннях та неповно встановлених обставинах справи.

Зокрема, досліджуючи графічні матеріали, не можна дійти однозначного висновку про те, що закріплений в Технічному паспорті присадибної ділянки по АДРЕСА_2 план прибудинкової території по АДРЕСА_2 повністю співпадає з наданими суду копіями інших документів (планів), зокрема викопіюванню з плану АДРЕСА_2 від 13 серпня 2002 року, з огляду на таке.

Встановлення в графічних матеріалах місця розташування тих чи інших меж земельних ділянок, враховуючи специфіку виготовлення таких матеріалів та вихідні дані, що є необхідними для їх виготовлення, має відбуватись спеціалістом у галузі земельних відносин.

У відповідності до частин першої та другої статті 67, частини першої статті 81 Кодексу адміністративного судочинства України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних засобів і може надавати консультації під час вчинення процесуальних дій з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок.

Спеціаліст може бути залучений до участі в адміністративному процесі за ухвалою суду для надання безпосередньої технічної допомоги (фотографування, складення схем, планів, креслень, відбір зразків для проведення експертизи тощо) під час вчинення процесуальних дій. Допомога спеціаліста технічного характеру під час вчинення процесуальних дій не замінює висновку експерта.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити експертизу.

Матеріали справи не містять доказів залучення спеціаліста або висновку судової експертизи, в порядку статей 67, 81 Кодексу адміністративного судочинства України для встановлення обставин того чи має місце накладення земельної ділянки, на яку претендує ОСОБА_5, на земельну ділянку прибудинкової території по АДРЕСА_2.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі припущень про накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про порушення прав позивача.

Не виправлено цього недоліку й судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, такими, що заслуговують на увагу є доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що згідно з земельно-кадастровими даними, наданими листом управління Держкомзему у місті Львові від 05 жовтня 2009 року № 40/01-14/4245, земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до земель міста Львова, що не надані у власність або користування.

Зазначене залишилось поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.

При цьому, обставини щодо правого статусу земельної ділянки, відносно якої винесені оскаржувані ухвали Львівської міської ради, має істотне значення для правильного вирішення справи.

Окрім того, у відповідності до частини першої статті 20 Закону України від 07 липня 2011 року N 3613-VI "Про Державний земельний кадастр", відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Таким чином, висновки судів про те, що земельна ділянка була надана ОСОБА_5 за рахунок частини земельної ділянки, яка використовується для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 є такими, що грунтуються на неповно встановлених обставинах справи.

У відповідності до частин другої та четвертої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Тому, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі підлягають скасуванню та справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції внаслідок порушення судами норм статті 159 КАС України .

Між тим, такими, що заслуговують на увагу є доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що спір не є публічно-правовим, у зв'язку із чим провадження у справі має бути закрито.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_5 наводить правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 11 листопада 2014 року (справа № 21-493а14) та від 09 грудня 2014 року (справа № 21-308а14).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, спори, предметом яких є перевірка правильності формулювання волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, розгляду за правилами КАС України не підлягають.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору є оскарження двох рішень суб'єкта владних повноважень.

Останнім рішенням цього суб'єкта, зокрема, є ухвала Львівської міської ради від 08 липня 2010 року № 3738 "Про затвердження гр. ОСОБА_5 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної на АДРЕСА_1"

Так, пункт 2 ухвали містить у собі волю на розпорядження земельною ділянкою, відносно якої було видано попередню ухвалу Львівської міської ради, від 18 лютого 2010 року № 3341, тобто розпорядження про надання її у власність.

Між тим, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено чи вичерпано дію цих ухвал фактом їх виконання, зокрема виданням особі, якої вони стосуються, документів що підтверджують набуття останнім певних прав щодо об'єкту нерухомого майна.

Встановлення зазначеної обставини має суттєве значення для вирішення того, чи є спір публічно-правовим.

ОСОБА_5, доводячи підстави для закриття провадження у справі тим, що продав спірну земельну ділянку ОСОБА_6, додав до касаційної скарги Витяг з державного реєстру правочинів від 01 листопада 2012 року та Свідоцтво про право власності на земельні ділянки, що належать ОСОБА_6.

Разом з тим, у відповідності до статті суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 157, частиною першою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України закриває провадження у справі: 1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства; 2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом; 3) якщо сторони досягли примирення; 4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами; 5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями оцінювати докази, надані до цього суду.

Разом з тим, обставини, на які посилається ОСОБА_5, як на підставу для закриття провадження у справі підлягають дослідженню та оцінці під час нового розгляду справи.

При новому розгляді справи суду першої інстанції виконати вимоги, викладені в цій ухвалі, встановити всі обставини, що мають значення для справи та прийняти відповідне рішення у відповідності з вимогами процесуального закону та норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 221, 222, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ухвалила

Касаційні скарги Львівської міської ради та ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Постанову Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2016 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_4 до Львівської міської ради, Департаменту містобудування, треті особи - Львівське комунальне підприємство "Господар", ОСОБА_5, Львівська регіональна філія ДП "Центр державного земельного кадастру" про скасування ухвал направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Горбатюк С.А.

Мороз Л.Л.

Швед Е.Ю.