Справа № 520/607/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 520/607/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Васильків О.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на постанову Київського районного суду м. Одеси від 03 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси (правонаступник Центральне об'єднане управління ПФУ в м. Одесі) про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

19.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси із адміністративним позовом до Управління ПФУ у Київському районі м. Одеси (правонаступник Центральне об'єднане управління ПФУ в м. Одесі), в якому просила суд зобов'язати відповідача призначити та виплатити їй пенсію за віком, починаючи з 22.01.2011р., як вказано в постанові ВАС України від 13.03.2014р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, ним було протиправно та безмотивовано відмовлено у призначенні пенсії, і взагалі не виконано постанову ВАС України від 13.03.2014р. по справі №2-а-6834/11 про призначення їй пенсії.

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 03 травня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним рішення Управління ПФУ в Київському районі м. Одеси від 19.12.2014р. за №7644 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії. Зобов'язано Управління ПФУ в Київському районі м. Одеси призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з грудня 2014 року.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 15.05.2017р. та представник Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Одесі 25.05.2017р. подали апеляційні скарги, в яких зазначили, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просили скасувати постанову Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2017 року і прийняти нову, якою позивачка просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, а представник об'єднаного Управління, відповідно, - відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність належних підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкала у м. Одесі та протягом 1966-1991р.р. працювала у різних установах міста, має трудовий стаж 25 років.

У 1992 році виїхала до США на постійне місце проживання.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 13.03.2014р. визнано протиправною бездіяльність Пенсійного Фонду України щодо не пересилання уповноваженому територіальному органу заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення»; зобов'язано Управління ПФУ в Київському районі м. Одеси у встановленому законом порядку, розглянути заяву позивачки від 22.01.2011р. про призначення та виплату пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення».

Проте, рішенням Управління Пенсійного Фонду України в Київському районі м. Одеси від 19.12.2014р. було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії, так як вона не є застрахованою громадянкою України та не проживає на території України.

Не погоджуюсь з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог, а також відповідно, з неправомірності спірного рішення відповідача.

Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитись з такими висновками суду 1-ї інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до вимог ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Також, ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

У п.7 цього Порядку встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) заявника.

А згідно із п.16 даного Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсі), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), місце її проживання (реєстрації) та вік.

За приписами п.29 Порядку, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

А відповідно до приписів ст.5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Так, як встановлено судами обох інстанцій, ОСОБА_1 є громадянкою України, що вбачається із наявної в матеріалах справи копії її закордонного паспорта, який дійсний до 15.07.2008 року, та є власністю України.

Як встановлено ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Таким чином, суд прийшов до висновку про безпідставність відмови відповідача у реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення та призначення їй пенсії за віком.

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про громадянство України», якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як встановлено ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Рішенням КСУ №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України в Рішенні №25-рп/2009 зазначив «оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами».

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив «право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення)».

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зробив висновок «різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного, судова колегія дійшла до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про те, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім того, необхідно зазначити, що такої ж правової позиції щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах дотримується і Верховний суд України у постановах від 12.05.2015р., від 19.05.2015р. та від 06.10.2015р. у справах за № 21-180а15, 21-168а15, 308/1088/14-а відповідно.

Що ж стосується, задоволення позовних вимог та зобов'язання відповідача призначити пенсію з грудня 2014 року, то з цього приводу слід зазначити, що згідно ч.1 ст.83 Закону №1788-ХІІ - пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку:

а) пенсії за віком та по інвалідності призначаються з дня досягнення пенсійного віку або відповідно встановлення інвалідності;

б) пенсії у разі втрати годувальника призначаються з дня, що настає за днем смерті годувальника.

Отже, оскільки позивачка фактично звернулася до УПФУ із заявою про призначення їй пенсії за віком 22.01.2011р., що підтверджується матеріалами справи та зазначається в рішенні ВАС України від 13.03.2014р. то, відповідно, саме з 22.01.2011р. їй і необхідно призначити цю пенсію.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, враховуючи, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального права, судова колегія, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, на підставі п.1 ч.1 ст.201 КАС України, вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,201,205,207,254,256 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені апеляційної скарги Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 03 травня 2017 року - змінити, виклавши 3 абзац її резолютивної частини в наступній редакції:

«Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одесі призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 22.01.2011 року».

В іншій частині постанову Київського районного суду м. Одеси від 03 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко