Справа № П/811/1817/16
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2017 рокусправа № П/811/1817/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимовій Д.В.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1

відповідача: - Міщук Н.П. (дов. від 14.06.2017)

третьої особи-1: - не з'явився

третьої особи-2: - Падалка А.В. (дов. від 29.12.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу прокуратури Кіровоградської області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року

у справі № П/811/1817/16

за позовом ОСОБА_1

до прокуратури Кіровоградської області

треті особи Головне управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправними бездіяльності та рішень, скасуванням останніх, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів і моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до прокуратури Кіровоградської області, за участю третіх осіб - Головного управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому (з урахуванням остаточних уточнень адміністративного позову, т.3, а. с.51-72), просив:

1) визнати незаконними та протиправними дії прокуратури Кіровоградської області щодо невиконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П811/3509/15;

2) визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого прокурора Кіровоградської області № 22ц від 16 січня 2017 р. про призначення;

3) визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого прокурора Кіровоградської області № 23ц від 17 січня 2017 р. про звільнення.

4) визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого прокурора Кіровоградської області № 24ц від 17 січня 2017 р.;

5) визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Кіровоградської області №108ц від 10.03.2017;

6) зобов'язати прокуратуру Кіровоградської області скасувати запис № 19 про звільнення з посади здійснений в трудовій книжці ОСОБА_1;

7) зобов'язати прокуратуру Кіровоградської області здійснити запис в трудовій книжці про поновлення на посаді з 14 грудня 2015 р.;

8) зобов'язати прокуратуру Кіровоградської області скасувати запис № 20, здійснений в трудовій книжці ОСОБА_1 від 10.03.2017;

9) поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури на підставі постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П811/3509/15;

10) стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 заборгованість заробітної плати за час затримки виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П811/3509/15 про поновлення на роботі за період з 15.03.2016 по 13.05.2017 в сумі 99 043,30 грн.;

11) стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати № 159 в сумі 134 645,17 грн.;

12) стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних мені при звільненні сум по день фактичного розрахунку, а саме з 15.12.2015 по 28.12.2015 в сумі 3 021,66 грн.;

13) стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 завдану неправомірними діями посадових осіб прокуратури Кіровоградської області моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 позивача ОСОБА_1 поновлено на роботі, тому відповідно до ст.256 КАС України вказана постанова суду підлягала негайному виконанню. Позивач неодноразово звертався до керівництва прокуратури Кіровоградської області щодо поновлення на роботі та виплати йому грошового забезпечення, проте, такі звернення залишились без задоволення.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.05.2017 адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними та скасовано накази прокуратури Кіровоградської області №22ц, №23ц, №108ц від 16 та 17 січня і 10 березня 2017 року;

- визнано протиправною бездіяльність прокуратури Кіровоградської області, яка розпочалась з 15 березня 2016 року щодо невиконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури;

- стягнуто з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у сумі 98371,82 грн.;

- стягнуто з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 10000 грн.;

- стягнуто з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 24310,93 грн.

В іншій частині позову відмовлено у задоволенні.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що, починаючи з 10 червня 2016 року, відповідач міг і зобов'язаний був поновити позивача на посаду, котра зазначена у рішенні суду про поновлення на роботі і була вакантна, проте такий обов'язок відповідачем не виконаний. Суд оцінив написання позивачем заяви про призначення на посаду, яку не обіймав до звільнення, як наслідок тиску прокуратури, що проявлявся у безпідставному невиконанні рішення суду, починаючи з 15 березня 2016 року, тому враховучи, що Закон визначає обов'язковою умовою виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника на посаді, яку обіймав до звільнення, суд зробив висновок про протиправність наказів відповідача №22ц, №23ц, №108ц.

Відповідно, суд встановив, що прокуратура до цього часу не виконала рішення суду про поновлення позивача на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури, чим допустила протиправну бездіяльність, що має наслідком виплату позивачеві середнього заробітку за 293 робочих дні в сумі 98371,82 грн., яка обчислена судом за період з 15.03.2016 по 13.05.2017 (за вирахуванням 16 та 17 січня 2017 року, коли позивач отримував заробітну плату).

Стосовно позовної вимоги про стягнення компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» за несвоєчасну виплату середніх заробітків за час вимушеного прогулу у сумі 21823,10 грн. та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі - 98371,82 грн. суд першої інстанції зазначив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу і за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі є формою заробітної плати працівника за період, коли незаконно обмежили його право на працю, а тому виплату таких середніх заробітків неможна ототожнювати з виплатами разового характеру, в зв'язку з чим компенсація може проводитись тільки щодо несвоєчасної виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який мав місце за період з 14 грудня 2015 року по 14 березня 2016 року. За розрахунком суду першої інстанції компенсація втрати частини доходу, яка підлягає стягненню з відповідача становить 24310,93 (21823,10 х 111,4 / 100) грн.

Крім того, враховуючи триваюче невиконання рішення суду про поновлення на роботі та те, що позивач є інвалідом з дитинства (по зору) та обмежений у можливості працевлаштуватись на будь-якій роботі (т.1, а. с.15-18), керуючись принципом розумності, суд зробив висновок, що понесені позивачем моральні страждання компенсуються сумою у 10000 грн.

Щодо решти позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про їх безпідставність.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, прокуратура Кіровоградської області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову про відмову задоволенні позову.

Відповідач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що призначення на вакантні та тимчасово вакантні посади прокурорів місцевої прокуратури, відповідно до вимог ст.ст.28, 29, п.5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», здійснюється на конкурсних засадах за умови успішного проходження тестування, при цьому, фактично продовжувати трудові правовідносини ОСОБА_1 не мав бажання, оскільки, як він пояснив, має намір займатись адвокатською практикою.

У зв'язку з цим відповідач зазначає, що станом на 16.01.2017 прокуратурою Кіровоградської області досягнуто згоди з ОСОБА_1 щодо зміни посади, на яку його має бути поновлено на виконання рішення суду, у зв'язку з чим ОСОБА_1 16.01.2017 особисто подано заяву, відповідно до якої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 позивачем прийнято пропозицію щодо посади прокурора відділу прокуратури Кіровоградської області, а не посади прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури, тому незрозумілою є позиція позивача та суду щодо порушення права на працю, тим більш, що судом не вказано, в чому ж саме порушено право позивача на працю, передбачене ст.43 Конституції України, та обмеження у можливості працевлаштуватися на будь-якій роботі.

Відповідач також зауважує, що судом встановлено, що рапорт про звільнення ОСОБА_1 написано на вимогу прокуратури Кіровоградської області одразу ж з заявою про призначення на посаду, проте, вказані твердження ОСОБА_1 є неправдивими, а судом першої інстанції фактично не з'ясовувалось дані обставини із відповідачем.

При цьому відповідач наполягає, що висновки суду першої інстанції щодо здійснення тиску на позивача з боку прокуратури Кіровоградської області при написанні ним заяв як про призначення, так і про звільнення, не відповідають обставинам справи, а всі доводи позивача щодо незаконності спірних наказів фактично зводились до невиплати йому коштів за весь час вимушеного прогулу з 14.12.2015 по 16.01.2017 та невнесення відповідних записів до його трудової книжки відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а тому висновки суду щодо протиправності наказів відповідача №22ц, №23ц, №108ц та допущення протиправної бездіяльності щодо виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури є безпідставними.

Стосовно задоволеної вимоги позивача про стягнення коштів за час затримки виконання рішення суду за період з 15.03.2016 по 13.05.2017 включно в сумі 98371,82 грн. відповідач зазначає, що прокуратурою постанову суду у справі № П/811/3509/15 щодо поновлення позивача на посаді виконано 16.01.2017, і, враховуючи час затримки виконання прокуратурою області судового рішення (210 робочих днів) та середньоденний заробіток позивача (335,74 грн.) виплаті ОСОБА_1 підлягає сума 70505,40 грн., але без наявності судового рішення у прокуратури відсутні правові підстави для сплати ОСОБА_1 коштів за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2016 по 15.01.2017.

Також відповідач вважає безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах закону, висновок суду першої інстанції про задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Прокуратури компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 24310,93 грн., оскільки у випадку порушення строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не проводиться компенсація втрати частини доходів відповідно до положень вказаного Закону, тим більш, що судом першої інстанції допущено помилку при здійсненні розрахунку суми компенсації через здійснення розрахунку суми компенсації, виходячи з доходу ОСОБА_1, без утримання податків і обов'язкових платежів.

З приводу задоволення судом першої інстанції вимоги позивача про стягнення моральної шкоди відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б обґрунтовували факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про безпідставність та недоведеність висновків суду про задоволення цієї позовної вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою та правомірною, зазначає, що 16.0.12017 відповідач прийняв наказ № 22ц, яким позивача було призначено на посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконані судових рішень прокуратури області і у наказі не зазначено, з якої дати ОСОБА_1 призначений на посаду, разом з тим, наказ містить відомості, що позивач прийнятий на підставі постанови суду та заяви позивача, а 17.01.2017 Прокуратура прийняла наказ № 23ц про звільнення ОСОБА_1 зі згаданої посади на підставі заяви і з позивачем проведено повний розрахунок за період з 16 по 17 січня 2017 року, тому вказаний факт свідчить про не виконання постанови суду, а лише про призначення на посаду.

При цьому вищезазначена посада, за твердженням позивача, не була вакантною, оскільки з 14.04.2016 на посаді прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень працював працівник - ОСОБА_4, яка була звільнена з органів прокуратури на підставі наказу прокурора Кіровоградської області від 22.07.2016 № 361ц, і 07.09.2016 Кіровоградським окружним адміністративним судом було прийнято рішення у справі № 11/811/1036/16 яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, а саме: визнано незаконним та скасовано наказ прокурора Кіровоградської області № 361ц від 22.07.2016 та поновлено ОСОБА_4 на вказаній посаді.

Крім того, позивач зазначає, що за повідомленням прокуратури станом на 10 червня, 22 липня, 5, 19, 26 серпня, 2, 16 вересня, 4, 11 листопада, 9 грудня 2016 року у Кіровоградській місцевій прокуратурі існували вакантні посади та тимчасово вакантні посади прокурорів.

Також позивач, серед іншого, звертає увагу, що коли ознайомився зі своєю трудовою книжкою, виявив запис в ній, який не відповідає дійсності, тобто посадовими особами прокуратури Кіровоградської області взагалі скоєне кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.358 Кримінального кодексу України.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи обставини справи в хронології розвитку свідчать про наступне.

Наказом Генеральної прокуратури України № 83ш від 23.09.2015, у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, штатний розпис прокуратури міста Кіровограда виключено, де на посаді прокурора прокуратури м.Кіровограда працював ОСОБА_1 (т.1, а. с.140, 141);

Наказом № 742к від 14.12.2015 прокуратурою Кіровоградської області ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора прокуратури міста Кіровограда у зв'язку зі скороченням чисельності або штату працівників та змінами в організації виробництва і праці - на підставі пункту 1 ст.40 КЗпП України та п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» (т.1, а. с.142).

Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом за результатами апеляційного перегляду постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.01.2016 прийнято постанову від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до прокуратури Кіровоградської області задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Кіровоградської області №742к від 14.12.2015;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури з 14 грудня 2015 року;

- стягнуто з Кіровоградської місцевої прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2015 року по 14 березня 2016 року;

- постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури з 14 грудня 2015 року допущено до негайного виконання;

- постанову в частині стягнення з Кіровоградської місцевої прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2015 року по 14 березня 2016 року допущено до негайного виконання;

- стягнуто з Кіровоградської місцевої прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 грн. (т.1, а. с.24-31).

В силу приписів ч.5 ст.254 КАС України постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі №П811/3509/15 є такою, що набрала законної сили, отже підлягає обов'язковому виконанню (ст.ст.14, 255 КАС України).

13.04.2016 для виконання даної постанови суду Кіровоградським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист зі строком пред'явлення до виконання - 15.03.2017 (т.1, а. с.60, 61).

23.05.2016 на підставі поданої ОСОБА_1 заяви, за вищевказаним виконавчим листом, Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51182596 (т.1, а. с.69, 70).

Матеріали справи містять Переліки вакантних посад станом на 2016 рік, з яких вбачається, що після набрання постановою суду у справі № П811/3509/15 законної сили, зокрема з квітня 2016 року до грудня 2016 року у Кіровоградській місцевій прокуратурі, в якій до звільнення працював позивач, були наявними вакантні різні посади прокурора (т.1, а. с.114; т.2, а. с.120-211).

При цьому згідно з цими даними прокуратури у грудні 2016 року у Кіровоградській місцевій прокуратурі були відсутні вакантні посади прокурора та тимчасово вакантні посади прокурора (т.2, а. с.120, 121).

Листами від 07.12.2016 та від 21.12.2016 на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2014 у справі №П/811/3509/15 прокуратура Кіровоградської області повідомила ОСОБА_1 про відсутність на даний час вакантної посади прокурора у Кіровоградській місцевій прокуратурі та водночас звернулась до ОСОБА_1 з пропозицією зайняти посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Кіровоградської області або тимчасово вакантну посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Кіровоградської області (т.1, а. с.105, 106), отримання яких позивачем підтверджується матеріалами справи (т.1, а. с.176-180, 182-186) і не заперечується останнім.

У відповідь на вказані пропозиції ОСОБА_1 надано до Прокуратури заяву від 16.01.2017 про призначення його на тимчасово вакантну посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Кіровоградської області та про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 і по час подання заяви (т.1, а. с.187).

16.01.2017 на підставі вищевказаної заяви позивача та на виконання судового рішення від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 в. о. прокурора Кіровоградської області винесено наказ № 22-ц, яким ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури області на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_5 (т.1, а. с.188).

З даним наказом позивач ознайомлений, про що свідчить його підпис на цьому наказі № 22ц від 16.01.2017.

Того ж дня - 16.01.2017, ОСОБА_1 подано заяву про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (припинення трудового договору за угодою сторін) (т.1, а. с.189).

17.01.2017 на підставі вищевказаної заяви позивача про звільнення в. о. прокурора Кіровоградської області винесено наказ № 23-ц, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді (т.1, а. с.190).

Даний наказ № 23ц від 17.01.2017 містить підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з ним.

Також 17.01.2017 в. о. прокурора Кіровоградської області винесено наказ № 24-ц про доповнення до наказу № 22ц від 16.01.2017, яким на виконання судового рішення від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 доручено відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2015 по 14.03.2016 та суму моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. (т.1, а. с.191).

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його підпис на цьому наказі № 24ц від 17.01.2017 з зауваженням про незгоду з ним через те, що вимушений прогул складає період з 14.12.2015 по 16.01.2017, а тому накази № 22ц від 16.01.2017 та № 23ц від 17.01.2017, ОСОБА_1 вважає незаконними (т.1, а. с.191).

20.01.2017 Прокуратурою на виконання судового рішення від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 та наказу в. о. прокурора Кіровоградської області винесено наказ № 24-ц від 17.01.2017 виплачені ОСОБА_1:

- середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 по 14.03.2016, а саме: за 63 робочих дня в сумі 21151,62 грн. (вищевказану суму згідно з заявою ОСОБА_1 (т.1, а. с.199) за вирахуванням обов'язкових податків і платежів було року перераховано на його картковий рахунок);

- моральну шкоду в сумі 3 000 грн. (т.1, 192, 193, 202; т.2, а. с.122).

10.03.2017 прокурором Кіровоградської області винесено наказ № 108ц, яким доповнено резолютивну частину наказу № 22ц від 16.01.2017 після слів «основного працівника ОСОБА_5.» доповнено словами «з 14 грудня 2015 року» (т.2, а. с.57).

ОСОБА_1, наполягаючи на неналежному та несвоєчасному виконанні відповідачем судового рішення від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Переглядаючи постанову суду першої інстанції у відповідності до вимог ч.2 ст.11, ч.1 ст.195 КАС України, колегія суддів звертає увагу, що предметом апеляційного перегляду є дана постанова виключно в частині задоволених позовних вимог.

Стосовно задоволеної судом першої інстанції вимоги про визнання протиправними та скасування наказів прокуратури Кіровоградської області №22ц, №23ц, №108ц від 16 та 17 січня і 10 березня 2017 року колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З вищенаведених обставин справи, які не спростовуються позивачем, вбачається, що ОСОБА_1 погодився на пропозицію відповідача зайняти посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури області на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_5 з метою виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 по справі № П/811/3509/15.

І саме за власною заявою ОСОБА_1 його було призначено на вказану посаду наказом № 22ц від 16.01.2017.

Також саме за власною заявою ОСОБА_1 його було звільнено з вказаної посади наказом № 23ц від 17.01.2017.

При цьому матеріли справи не містять доказів не видачі позивачу трудової книжки після звільнення за наказом № 742к від 14.12.2015, що свідчить про відсутність у позивача обмежень у можливості працевлаштуватись на будь-яку іншу роботу.

Відтак, колегія суддів не вбачає порушення права на працю, передбаченого ст.43 Конституції України через прийняття відповідачем наказів № 22ц від 16.01.2017, № 23ц від 17.01.2017 і, відповідно, № 108ц від 10.03.2017 (яким внесено доповнення до наказу №22ц від 16.01.2017 стосовно дати призначення на посаду).

З приводу встановленого судом першої інстанції тиску прокуратури на ОСОБА_1 під час написання вищевказаних заяв про призначення та звільнення, апеляційний суд звертає увагу, що за визначенням, наведеним у ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

При цьому положеннями Кодексу адміністративного судочинства України передбачається не лише обов'язок суб'єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.71 КАС України), але й обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.71 КАС України).

Висновок про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування наказів відповідача № 22ц, № 23ц, №108ц суд першої інстанції обґрунтував наданими ОСОБА_1 поясненнями щодо здійснення на нього тиску, проте жодних належних та допустимих доказів наявності такого тиску позивачем суду не надано, із наявних в матеріалах справи документів означені вище обставини щодо тиску на позивача не вбачаються.

Отже, за відсутності жодних доказів, що роботодавцем у будь-який спосіб здійснювався тиск на ОСОБА_1, позовні вимоги в цій частині є безпідставними, тому висновок суду першої інстанції про протиправність та скасування наказів № 22ц від 16.01.2017, № 23ц від 17.01.2017 і № 108ц від 10.03.2017 є помилковим.

Стосовно задоволеної судом першої інстанції позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності прокуратури Кіровоградської області, яка розпочалась з 15 березня 2016 року щодо невиконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури колегія суддів зазначає наступне.

Факт несвоєчасного виконання судового рішення від 14.03.2016 по справі №П/811/3509/15 (тобто бездіяльності, яка продовжувалась до призначення позивача на посаду за наказом № 22ц від 16.01.2017) підтверджується матеріалами справи і не спростовується відповідачем, з посиланням останнього на зміни у законодавстві, згідно з якими призначення на посаду прокурора місцевої прокуратури, відповідно до вимог ст.ст.28, 29, п.5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», здійснюється на конкурсних засадах за умови успішного проходження тестування.

Разом з тим, розглядаючи позов в цій частині та приймаючи відповідне рішення, судом першої інстанції не враховано приписи статті 267 КАС України, яка визначає порядок судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Частиною 9 статті 267 КАС України особі-позивачу, на користь якої ухвалено постанову суду, надано право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

До заяви додаються докази її надсилання рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення відповідачам і третім особам не раніше семи робочих днів до дня подання заяви до суду.

Таку заяву може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідною постановою суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. У разі наявності підстав для задоволення заяви суд ухвалює одну із постанов, що передбачені частиною другою статті 162 цього Кодексу (абз.1 ч.10 ст.267 КАС України).

Тобто у разі, якщо особа-позивач вважає наявною протиправну бездіяльність, яка полягає у відсутності вчинення відповідачем (суб'єктом владних повноважень) дій по виконанню відповідного судового рішення, така особа-позивач має подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними такої бездіяльності у порядку ч.9 ст.267 КАС України.

Отже, вимога про визнання незаконними та протиправними дій прокуратури Кіровоградської області щодо невиконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 не може бути самостійним предметом окремого позову, що свідчить про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, тому прийнята в цій частині постанова суду про задоволення позовних вимог не може вважатися законною та обґрунтованою.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у сумі 98371,82 грн., яка задоволена судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції, виходячи з факту невиконання відповідачем судового рішення від 14.03.2016 у справі №П/811/3509/15 про поновлення позивача на посаді, зазначив, що прокуратура не виконує рішення суду з 15.03.2016 і період у часі з цієї дати до 13.05.2017 становив 295 робочих днів, при цьому позивач набув право на отримання середнього заробітку відповідно до приписів згаданої норми права за 293 робочих дні, в зв'язку з чим середній заробіток, якій підлягає стягненню, становить 98371,82 (293 х 335,74) грн.

Відповідно до ч.2 ст.235 КзПП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В свою чергу, у ст.236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ч.1 ст. 255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Отже, при несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір (в даному випадку судом), до дня його фактичного виконання.

При цьому п.3 ч.1 ст. 256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Враховуючи те, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 в частині поновлення позивача на роботі добровільно виконана шляхом прийняття наказу № 22ц від 16.01.2017, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 № 108/95-ВР із застосовуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.

З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Згідно наявній в матеріалах справи довідці прокуратури Кіровоградської області доходи позивача за два останні місяці роботи (жовтень та листопад 2015 року) становлять 12422,58 грн., отже середньоденний заробіток становить 335,74 грн. (т.1, а. с.138, 139).

Визначаючи розмір середнього заробітку, втраченого позивачем у зв'язку із вимушеним прогулом, апеляційний суд погоджується з відповідачем, що період вимушеного прогулу становить 211 робочих днів (з урахуванням листів Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та від 05.08.2016 №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік») з 15.03.2016 (дня, наступного за днем прийняття судового рішення від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15) по 16.01.2017 (враховуючи, що наказом № 22ц від 16.01.2017 позивач призначений на посаду, тобто працевлаштований, а події після вказаної дати становлять вже інший склад правовідносин, що виходять за межі обставин, що підлягають з'ясуванню у даній справі).

Відповідач, фактично не заперечуючи проти права позивача на отримання середнього заробітку за вказаний період, з цього приводу наголошує, що без наявності судового рішенні в прокуратурі області відсутні правові підстави для сплати позивачеві коштів за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2016 по 16.01.2017.

У зв'язку з наведеним апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2016 по 16.01.2017 у сумі 70841,14 грн., яка утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу на розмір середньоденного заробітку (211 х 335,74 грн.).

Стосовно висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 24310,93 грн., суд першої інстанції виходив з наявності законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу і за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі є формою заробітної плати працівника за період, коли незаконно обмежили його право на працю, тобто не є виплатою разового характеру.

Колегія суддів вважає таку позицію суду першої інстанції помилковою, з огляду на наступне.

Питання компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати врегульовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III та прийнятою з метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, якою затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до ст.2 Закону України № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Аналогічні положення містяться у п.п.2, 3 наведеного вище Порядку № 159.

Тобто компенсації втрати частини доходів здійснюється за наявності таких умов:

- нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії);

- порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

- затримка виплати доходів один і більше календарних місяців;

- зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги

- доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

За визначенням, наведеним у ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Також за визначенням, наведеним у ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Разом з тим, середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч.2 ст.235, ст.236 КЗпП України, виходячи з своєї правової суті, носить компенсаційний характер і є разовою виплатою за відповідний період, отже не є заробітною платою в розумінні ч.1 ст.94 КЗпП Країни та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», та доходом в розумінні Закону України № 2050-III .

Отже, у випадку порушення строків виплати роботодавцем середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсація втрати частини доходів відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», не проводиться, тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати..

З приводу задоволеної судом першої інстанції позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 10 000 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних відносин) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з положень ст.23 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Сулу України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральної шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ завданих незаконними діями, доказів наявності яких та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та негативними наслідками, позивачем суду не надано.

Колегія суддів вважає, що позовна вимога щодо стягнення з прокуратури на користь ОСОБА_1 моральної шкоди підлягає частковому задоволенню на суму 1000 грн., враховуючи те, що позивач є інвалідом з дитинства (по зору) (т.1, а. с.15-18), а також те, що несвоєчасне виконання відповідачем судового рішення про поновлення на роботі призводить до необхідності здійснювати позивачем додаткові зусилля для організації свого життя.

Відповідно до положень ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокуратури Кіровоградської області задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі №П/811/1817/16 скасувати, прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток вимушеного прогулу за період з 15.03.2016 по 16.01.2017 в сумі 70841,14 грн.

Стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко