Справа № 474/251/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 474/251/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Сорочан А.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на постанову Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

03.04.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Врадіївського районного суду Миколаївської області до ГУ ПФУ в Миколаївській області та ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дій ГУ ПФУ в Одеській області та скасувати рішення від 21.01.2013р. про припинення їй виплати пенсії;

- зобов'язати ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату їй пенсії в разі втрати годувальника за період з 01.02.2013р. до 20.10.2016р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пенсійними органами було протиправно та без законних підстав припинено виплату пенсії, у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують факт реєстрації місця постійного проживання в межах України.

Ухвалою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04.05.2017 року позовні вимоги щодо скасування рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 21.01.2013р. про припинення виплати ОСОБА_1 пенсії та про зобов'язання ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії в разі втрати годувальника за період з 01.02.2013р до 03.10.2016р. залишено без розгляду.

Постановою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04 травня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області про припинення з 01.02.2013 року виплати пенсії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1). Зобов'язано ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії в разі втрати годувальника за період починаючи з 03.10.2016р.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ГУ ПФУ в Миколаївській області 17.05.2017 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати постанову Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04.05.2017р. та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України та перебувала на обліку у ГУ ПФУ в Одеській області за місцем реєстрації проживання - АДРЕСА_1. З 01.12.1994 року їй було призначено пенсію в разі втрати годувальника - ОСОБА_2, на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

За відомостями Адресно-довідкового бюро УМВС України в Одеській області, станом на 15.03.2012 року місце проживання ОСОБА_1 у м. Одесі та Одеській області не зареєстровано.

На постійне місце проживання до Ізраїлю не виїздила, однак після отримання 23.03.2012 року закордонного паспорту їздила тимчасово до своєї доньки та поверталась до території України.

До того ж, з довідки ГУ ДМС України в Одеській області №4/1-3123 від 22.03.2017 р. вбачається, що ОСОБА_1 з клопотанням про оформлення та видачу документів для виїзду за кордон на постійне проживання не зверталась.

21.01.2013р. ГУ ПФУ в Одеській області було прийнято рішення про припинення позивачці виплати пенсії у разі втрати годувальника на підставі уточнення місця знаходження отримувача пенсії та відповідно до вказаного рішення виплата пенсії була припинена з 01.02.2013 року.

20.10.2016р. позивачка, у зв'язку з переїздом до Миколаївської області, була взята на облік у Управлінні ПФУ у Миколаївській області та у зв'язку з підтвердженням місця реєстрації проживання на території Миколаївської області нарахування та виплату пенсії було поновлено.

З 23.12.2016 року ОСОБА_1 проживає у Відділенні стаціонарного догляду Територіального центру соціального обслуговування Врадіївського району та взята на обслуговування на платній основі з 08.02.2017 року відповідно до наказу Центру №22 від 08.02.2017 року.

Не погоджуюсь з такими діями та рішеннями відповідача, позивачка через свого представника звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості та часткової доведеності позовних вимог, а також відповідно, з неправомірності дій та рішень відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як слідує з положень ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як встановлено п.1 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (затв. Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Відповідно до вимог ст.44, ч.1 ст.46, ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Поновлення ж виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. А виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст.35 та ст.46 цього Закону. Нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивачка їздила за кордон в Ізраїль до своєї доньки, де перебувала нетривалий час та потім повернулася до України. На постійне місце проживання до Ізраїлю вона не виїздила. Після втрати паспорта громадянина України вона отримала новий та 20.10.2016р. зареєструвала нове місце проживання в АДРЕСА_2.

По справі також встановлено, що пенсія ОСОБА_1 з 01.02.2013р. по 20.10.2016р. взагалі не нараховувалась та не виплачувалась.

Проте, згідно з положеннями ст.21 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №1-32/2009 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно з п.3.3 мотивувальної частини вищезазначеного рішення КСУ, виходячи із правової, соціальної природи пенсії право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішення у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. ЄСПЛ дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Також, одночасно необхідно зазначити й про те, що аналогічна правова позиція з цього спірного питання вже неодноразово була викладена і ВАС України, зокрема, в своїх рішеннях від 14.04.2016 року по справі №К/800/36621/15, від 12.01.2017 року по справі №К/800/1174/17, від 17.01.2017 року по справі №К/800/1848/17.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку, що одержання призначеної пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як факт реєстрації постійного місця проживання в Україні, а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Що ж стосується посилань апелянта на те, що позивачка взята на облік в ГУ ПФУ в Миколаївській області та мешкає на території Миколаївської області лише з 20.10.2016 року, а отже саме з цієї дати слід розпочати виплату пенсії, а не з 03.10.2016р., як це встановлено судом 1-ї інстанції, то з цього приводу слід зазначити, що згідно ч.2 ст. 52 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсіонерам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи ВАТ «Державний ощадний банк України» за місцем фактичного проживання пенсіонера.

А як встановлено судами обох інстанцій, відповідно до наказу Територіального центру соціального обслуговування Врадіївського району від 08.02.2017р. ОСОБА_1 з 23.12.2016 року проживає у відділенні стаціонарного догляду цього центру та взята на обслуговування на платній основі з 08.02.2017 року. Раніше проживала в смт. Врадіївка Миколаївської обл.

Крім того, як вбачається з довідки Врадіївської селищної ради Миколаївської області №2687 від 26.06.2017р. ОСОБА_1, 1926 р.н., дійсно зареєстрована в АДРЕСА_2, та фактично проживала за вищезазначеною адресою з липня 2016 року.

Отже, з вказаного вбачається, що судом 1-ї інстанції при вирішенні питання про поновлення виплати пенсії з врахуванням ст. 99 та ст.100 КАС України, вірно встановлено задоволення позову з 03.10.2016 року, т.б. у межах шестимісячного строку на звернення до суду з даним позовом.

До того ж, слід зазначити й про те, що згідно із вимогами ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи правильності висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення, а постанову Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04 травня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко