Справа № 813/5455/14
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року м. Київ К/800/31246/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Бухтіярової І.О., Приходько І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року

у справі №813/5455/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Софтех"

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Софтех» (далі - Товариство) звернулось в суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - Інспекція) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 травня 2014 року №/7759, №/7760.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2015 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову Товариства.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року апеляційну скаргу Товариства задоволено частково: постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2015 року скасовано та прийнято нову, якою позовні вимоги Товариства задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27 травня 2014 року №/7760; в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції та вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Письмові заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією проведено перевірку Товариства, за результатами якої складено акт від 23 квітня 2014 року 161/73/13-07-22-01-10/36312131, згідно з яким позивачем порушено вимоги:

- пунктів 44.1, 44.3 статті 44, пунктів 138.2,138.4, підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток у сум 1 421 413, 00 грн.;

- пункту 198.2, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту в сумі 905 077 грн.

Висновки Інспекції про порушення позивачем наведених норм ґрунтуються на тому, що, позивач:

- безпідставно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість на підставі накладних поза межами 365 календарних днів з дати складання податкових накладних;

- без наявних на те правових підстав зменшив витрати за результатами отримання від ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 юридичних послуг.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 27 травня 2014 року:

- №/7759, яким позивачу збільшено суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 90 5077 грн. та застосовано штрафні санкції на 45 2539 грн.;

- №/7760, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 1 421 413 грн. та застосовано штрафні санкції на 710 707 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій, роблячи висновок про правомірність рішення 27 травня 2014 року №/7759, виходили із того, що позивачем порушені терміни включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту та не доведено, що ним подавались скарги на бездіяльність контрагентів щодо відмови у наданні податкових накладних.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції в цій частині позивачем не оскаржено, правильність висновків судів в цій частині не ставиться сторонами під сумніви.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій зробили протилежні висновки щодо правомірності податкового повідомлення-рішення від 27 травня 2014 року №/7760: суд першої інстанції виходив із того, що операції позивача з ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 були оформлені лише документально без фактичного здійснення, а суд апеляційної інстанції зазначив про те, що фактичне здійснення операцій між позивачем та його контрагентами підтверджується документально.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарської операції пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Склад витрат та порядок їх визнання визначений статтею 138 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не відносяться до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем та його контрагентами - ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 укладено договори про надання юридичних послуг. Як свідчить зміст укладених договорів, послуги надаються шляхом усного та письмового консультування з юридичних питань, складання проектів необхідних процесуальних документів, скарг, претензій та позовних заяв тощо, надання консультаційних послуг щодо захисту інтересів замовника в органах судової влади, особистої участі та представництва замовника в загальних та господарських судах.

На підтвердження фактичного надання юридичних послуг позивачем надано копії: актів здачі-прийняття робіт, звітів про виконані роботи, погоджених договорів до звітів про виконані роботи, банківських виписок про оплату послуг, платіжних доручень на перерахунок коштів.

Наявні у матеріалах справи копії звітів про виконані роботи детально розкривають суть наданих позивачу послуг, зокрема, містять відомості про конкретно надані послуги, кількість годин, затрачених на їх виконання, а також назви суб'єктів господарювання із якими велось погодження та укладення договорів.

Матеріали справи також містять результати наданих послуг, зокрема розроблені контрагентами зразки документів, а також копії договорів та первинних документів із контрагентами, з якими, згідно із звітами, оформлювали договори саме ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4

Як встановлено судом апеляційної інстанції, необхідність замовлення юридичних послуг у контрагентів зумовлена тим, що у позивача, незважаючи на наявність у штаті юрисконсульта, у відповідний період виникла необхідність аналізу, укладення, візування та супроводу великої кількості договорів, великий обсяг позовної роботи, адміністративних оскаржень податкових повідомлень-рішень та зумовлена складністю юридичних питань, які виникали у позивача, та які не відповідали кваліфікації юрисконсульта, який працював на Товаристві.

На підставі встановлених обставин та наведених доказів, оцінка яким надана з дотриманням положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про підтвердження фактичного надання послуг позивачу х його контрагентами та наявність в таких послугах ділової мети.

В касаційній скарзі Інспекція вказує на те, в актах здачі-прийняття робіт не ідентифіковано перелік послуг, їх зміст, вартість, разом з тим вказані обставини також не є доказом не здійснення операцій, адже ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Власне незаповнення у первинних облікових документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій. Водночас, колегія акцентує увагу на тому, що детальний опис наданих юридичних послуг, хоч і наведених у актах, проте такі відомості містять наявні у матеріалах справи копії звітів.

Також в касаційній скарзі відповідач зазначає про те, що надані позивачем договори на підтвердження виконаних робіт контрагентами - укладені одночасно в різних містах, що виключає присутність юристів при укладенні договорів. Однак, чинне законодавство не зобов'язує підписувати договори, які попередньо узгоджені та складені відповідними спеціалістами, за безпосередньою участю представників. Позивач надав пояснення з приводу підписання договорів сторонами, згідно з якими керівник позивача підписував і засвідчував такі договори печаткою, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 візували факсові копії з подальшим обміном з контрагентами на оригінали.

В обгрунтування висновків про безпідставне формування позивачем витрат за результатами операцій із ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 відповідач посилається на факт порушення відносно посадових осіб Товариства кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000165, разом з тим, як підтверджується наявним у матеріалах справи (том 6, а.с.191) витягом з кримінального провадження, обставини щодо наявності ознак злочину по вказаному кримінальному провадженні встановлені на підставі акта перевірки від 28 травня 2015 року № 291/85/13-07-22-01-10/36312131, а не акта від 23 квітня 2014 року 161/73/13-07-22-01-10/36312131.

На підставі обставин, встановлених в акті від 23 квітня 2014 року 161/73/13-07-22-01-10/36312131, також порушувалось кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000041, водночас воно на підставі постанови від 26 вересня 2014 року закрите, а відтак не має значення для вирішення даного спору.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, реальність операцій позивача та його контрагентів підтверджена, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчили, що операції мали на меті незаконне формування податкових відрахувань.

Суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені Інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вищий адміністративний суд України також акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів, як і не доведено правомірності податкового повідомлення-рішення від 27 травня 2014 року №/7760.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов юридично правильного висновку про невідповідність фактичним обставинам справи тверджень відповідача про відсутність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а відтак, з урахуванням вимог частини третьої статті 2, частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди зробили обґрунтований висновок щодо наявності підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 27 травня 2014 року №/7759, №/7760.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
І.О. Бухтіярова

І.В. Приходько