Справа № 333/993/17 (2-а/333/91/17)
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач - Білак С. В.
Головуючий у 1 інстанції - Боровікова А.І
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

05 липня 2017 рокусправа № 333/993/17 (2-а/333/91/17)
Приміщення суду за адресою: м. Дніпро, пр.Слобожанський, 29

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В., суддів: Шальєвої В.А. Юрко І.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року у справі №333/993/17 (2-а/333/91/17) за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в розрахунку пенсії за віком з урахуванням вимог ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов'язати відповідача перерахувати пенсію за віком з 01.02.2017 року відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2014-2016 р.р.) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

- стягнути сплачені судові витрати, а саме витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», після призначення пенсії продовжував працювати. З 04 травня 2012 року набув право на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і 01 лютого 2017 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя з заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком. На підставі заяви про призначення пенсії за віком його було фактично переведено з пенсії, призначеної у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на пенсію за віком, у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», при цьому при нарахуванні позивачу пенсії за віком було взято показник середньої заробітної плати в галузях економіки за 2007 рік (абз.1 ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» при переході з одного виду пенсії на інший), з чим позивач не погоджується та вважає дії відповідача неправомірними.

Постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 03 квітня 2017 року адміністративний позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя щодо відмови в розрахунку позивачу пенсії за віком з урахуванням вимог ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язано відповідача перерахувати позивачу пенсію за віком з 01.02.2017 року відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2014-2016 р.р.) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Стягнуто на користь позивача судові витрати на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя в розмірі 1 500,00 (одна тисяча п'ятсот) гривень.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Шевченківське об'єднане управлінням Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (правонаступник відповідача) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та недостатнього дослідження нормативно-правової бази, що регулює відносини пенсійного забезпечення, просить постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позивачу позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що згідно з ч.3 ст.45 Закону України №1058-IV при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватись заробітна плата (дохід) за періоди страхування, зазначені в ч.1 ст.40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховується під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. На підставі зазначеної норми, при переході з пенсії за вислугу років на пенсію за віком не може бути здійснений перерахунок із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) за 2014-2016 рр., а тому дії відповідача щодо розрахунку розміру пенсії позивача є правомірними, а вимоги позивача про перерахунок суперечать діючому законодавству.

Також судові витрати стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень повинні відшкодовуватись з державного бюджету органами Казначейства. Представником позивача у якості доказів надання юридичних послуг надано копію квитанції, проте жодного акта виконаних робіт в матеріалах справи не міститься, при цьому оригінал квитанції до суду також не надано, а надана копія, яка не відповідає законодавчим вимогам їх оформлення.

Адміністративний позов та заява до управління Пенсійного фонду підписані позивачем особисто, отже відсутні докази надання позивачу юридичних послуг, а тому підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення судових витрат на правову допомогу повністю відсутні.

В апеляційній скарзі апелянтом заявлено клопотання про заміну відповідача по справі - Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя його правонаступником Шевченківським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м.Запоріжжя.

Розглянувши клопотання апелянта та надані до нього докази, колегія суддів дійшла висновку про необхідність здійснення процесуального правонаступництва відповідно до ст.55 КАС України та вирішила замінити відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя його правонаступником - Шевченківським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м.Запоріжжя.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.п.1-3 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та судом апеляційної інстанції підтверджено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», після призначення пенсії продовжував працювати.

01 лютого 2017 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі якої його було переведено з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Листом відповідача від 20.02.2017 року позивачу повідомлено про неможливість застосування показника середньої заробітної плати у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із ст.9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон України №1058-ІV), за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Отже, питання щодо виплати пенсії за вислугою років не входять до правового поля Закону України №1058-ІV, а регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-ХІІ (далі - Закону України №2262-ХІІ).

Статтею 1 Закону України №2262-ХІІ встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років. Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності. Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 1-1 Закону України №2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України №1058-ІV та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

У відповідності до ст.7 Закону України № 2262-ХІІ, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України № 1058-ІV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.

Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону України № 1058-ІV, з урахуванням змін, внесених Законом України від 08 липня 2011 року № 3668-VІ «Про заходи по законодавчому забезпеченню реформування пенсійної системи» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону України № 1058-ІV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

В ч.3 ст. 45 Закону України № 1058- ІV мова йде про переведення з одного виду пенсії на інший вид пенсії, які передбачені статтею 9 зазначеного Закону (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), в той час як у спірних правовідносинах має місце перехід на інший вид пенсії за іншим Законом (призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-ІV, яким пенсія за вислугу років не передбачена), тому положення частини 3 статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в частині переведення з одного виду пенсії на інший до спірних відносин не підлягають застосуванню, а показник "середня заробітна плата працівників, зайнятих у галузях економіки України, за календарний рік, що передує року звернення за призначенням пенсії" застосовується виключно при призначенні пенсії та залишається незмінним під час здійснення перерахунку пенсії на підставі ч. 4 ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Отже, в даному випадку пенсія призначається із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Зазначена правова позиція відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 31 березня 2015 року №21-612а14, який в силу ч. 1 ст. 244-2 КАС України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, після отримання права на пенсію за вислугу років, позивач продовжував працювати та сплачував у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до ч.1 і 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій щодо розрахунку розміру пенсії позивача, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність зобов'язання відповідача здійснити перерахунок позивачу пенсії за віком відповідно до ч.2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати працівників в Україні, з якою сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2014-2016 рр.) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

З огляду на зміст та обсяг заявлених вимог, які стосуються зобов'язання відповідача здійснити перерахунок призначеної пенсії, то такий перерахунок має бути здійснений з 01 лютого 2017 року, тобто з дати призначення позивачу пенсії за віком.

Згідно ч.1, 3 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Згідно наданих суду копії квитанції та розрахунку витрат на правову допомогу, позивачем понесено витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн., які в силу приписів вищенаведених норм підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Посилання апелянта на відсутність оригіналу квитанції про понесені судові витрати та відсутність додаткової угоди до Договору про надання юридичних послуг колегією суддів не приймаються, оскільки копія квитанції про сплату коштів за складення адміністративного позову завірена належним чином адвокатом та не викликає сумнівів у суду, а на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу до суду надано розрахунок витрат на правову допомогу ОСОБА_2 у формі порівняльної таблиці.

Підписання адміністративного позову та заяв на адресу відповідача безпосередньо ОСОБА_2 не суперечать умовам договору про надання юридичних послуг та не свідчить про невиконання адвокатом взятих на себе зобов'язань щодо складення адміністративного позову та інших допоміжних документів для захисту прав позивача, а тому наведені доводи апелянта є безпідставними.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 167, 183-2, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя - залишити без задоволення.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року у справі №333/993/17 (2-а/333/91/17) за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В. Білак

Судді І.В.Юрко

В.А.Шальєва