Справа № 263/2308/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Музика О.М.
Суддя-доповідач - Ястребова Л. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2017 року справа №263/2308/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів: Компанієць І.Д., Сухарька М.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2017 року у справі № 263/2308/17 за позовом скаргу ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 батальону Управління патрульної поліції України Богдана Олександра Володимировича про визнання дій незаконними та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

-ВСТАНОВИВ:

16 лютого 2017 року ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до інспектора роти № 1 батальону Управління патрульної поліції України Богдана Олександра Володимировича (надалі відповідач) про визнання дій відповідача щодо складання постанови серії АР № 850768 про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та накладення стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за порушення ст.. 122 ч. 1, ст.. 126 ч. 1 незаконними, визнання постанови серії АР № 850768 про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю (а.с. 1-6).

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення від 15 лютого 2017 року серії АР № 850768, складену інспектором роти № 1 батальону Управління патрульної поліції України Богданом Олександром Володимировичем в частині притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1ст. 122 КУпАП. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 34-35).

Позивач із таким судовим рішенням не погодилась, звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на ст. 276 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що словосполучення «на місці вчинення правопорушення» та «за місцем його вчинення» - не є тотожними та мають різне цільове спрямування. На думку апелянта, застосування посадовою особою процедури скороченого провадження у, зокрема, розгляді справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у ст.ст. 257,268,277,278,279,280 КУпАП. Крім того, апелянт зазначає, що у постанові про адміністративне правопорушення інспектор поліції послався на те, що у апелянта ( ОСОБА_1 ) був несправний лівий габарит задньої фари, що є порушенням п. 19.1 ПДР, за що передбачена відповідальність відповідно до ст. 122 КУпАП, проте, диспозиція цієї норми передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками. Таким чином, виходячи з обставин подій, які викладено у спірній постанові, апелянт не скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. До того ж, апелянт звертає увагу суду на положення п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV, яким встановлено, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. На підставі цієї норми, апелянт вважає, що оскільки вона має статус учасника бойових дій та звільнена від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, в даному випадку, не повинна була пред`являти документи, які підтверджують факт звільнення від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України для перевірки (а.с. 38-43).

Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому, відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За правилами частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої, апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15 лютого 2017 року інспектором роти № 1 батальону Управління патрульної поліції України Богданом Олександром Володимировичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 850768 зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 425 грн. 00 коп.

Постанова мотивована тим, що ОСОБА_1 , 15 лютого 2017 року о 19-30 год. у Центральному районі міста Маріуполя Донецької області по вул. Бахчіванджи, 29, керував автомобілем «TOYOTA AURIS», номерний знак НОМЕР_1 несправним габаритом лівої задньої фари та не пред`явила поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушила п.19.1а та 2.1ґ ПДР України (а.с. 13).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку,

що оскільки згідно з п. 31.6 б ПДР України забороняється подальший рух транспортних засобів, у яких у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості не горять лампи фар чи задніх габаритних ліхтарів, а за порушення водієм правил керування транспортним засобом, що має несправності зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 121 КУпАП, а інспектором Богданом О.В., в даному випадку, невірно визначено норму згідно з Правилами дорожнього руху України і відповідно надано невірну правову кваліфікацію правопорушення, за яким позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, а що стосується постанови про адміністративне правопорушення в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП, то в цій частині постанова є законною та такою, що прийнята відповідачем на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Законом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Оскільки постанова про адміністративне правопорушення серії АР № 850768 від 15.02.2017 року в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП не оскаржена, колегія суддів, відповідно до статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, розглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом г пунктом 2.1 розділу 2 Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів Правил дорожнього руху визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Крім того, абзацом 2 частини 2 статті 16 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що, зокрема, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу працівників поліції пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п.21.1 ст. 21 Закону України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV), з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

При використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу (п.21.3 Закону N 1961-IV).

Частиною 1 статті 126 КУпАП, визначена адміністративна відповідальність водіїв транспортних засобів за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката Зелена картка) та передбачено покарання у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Апелянт обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що положеннями п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV, яким встановлено, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, вважаючи, при цьому, що оскільки вона має статус учасника бойових дій та звільнена від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, в даному випадку, не повинна була пред`являти документи, які підтверджують факт звільнення від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України для перевірки.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Так, дійсно, положеннями ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV, передбачено, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником транспортного засобу «TOYOTA AURIS», номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_2 , а позивач лише керувала даним транспортним засобом і не являється власником даного транспортного засобу.

Таким чином, позивач відповідно до п. 2.1 ПДР повинен був мати при собі поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відповідно до п 2.4 ПДР мав пред`явити для перевірки зазначений документ.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що під час розгляду справи знайшло своє підтвердження наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбачено ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому позивача правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності та визначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн.

Щодо посилання апелянта на ст.. 276 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, тобто за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено розгляд справи безпосередньо за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим зазначений довід апелянта колегією суддів до уваги не приймається.

Посилання апелянта що відповідачем порушено вимоги ст. 268 КУпАП, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки під час судового розгляду не встановлено існування фактів таких порушень, що могли б істотно вплинути на правильність застосованих до позивача санкцій.

Щодо вимоги позивача про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до п.1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в зв`язку, зокрема, з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Разом з тим, прийняття відповідного рішення про закриття провадження у справі відноситься до компетенції органу, які уповноважені законом на розгляд даної категорії справ про адміністративні правопорушення, а не до компетенції суду.

Колегія суддів зазначає, що судом не вирішується питання щодо притягнення до адміністративної відповідальності певної особи, а перевіряється законність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у таких справах, за наслідками чого суд має право визнати незаконними і скасувати рішення про накладення адміністративного стягнення або відмовити в цьому, а зазначене свідчить про те, що адміністративні суди не наділені повноваженнями закривати провадження по справах про адміністративні правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2017 року у справі № 263/2308/17 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді І.Д. Компанієць

М.Г. Сухарьок