Справа № 802/298/17-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

05 липня 2017 року м. Київ К/800/17803/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - Управління) в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 3 лютого 2017 року № 2 в частині заборони в'їзду на територію України терміном на 3 роки (далі - спірне рішення).

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що спірне рішення не ґрунтується на вимогах закону, порушує його права, а тому ОСОБА_1 просив про задоволення позову.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року, з урахуванням постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року, позов задоволено та скасовано спірне рішення відповідача в оскаржуваній позивачем частині.

Відповідач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у позові повністю.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2017 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху, з підстав її невідповідності вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржнику, у строк до 26 червня 2017 року запропоновано усунути зазначені в ухвалі недоліки та роз'яснено, що у випадку їх невиконання касаційну скаргу буде повернуто.

У встановлений судом процесуальний строк скаржником виконано вимоги ухвали у повному обсязі, однак у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що заборона в'їзду в Україну не є прямим і обов'язковим наслідком примусового повернення особи у країну походження, а у даному конкретному випадку у відповідача були відсутні правові підстави для застосування такого превентивного заходу, передбаченого законодавством. При цьому, підставою для скасування рішення суду першої інстанції стало також те, що останнє ухвалено неповноважним складом суду.

Як встановлено судами, 20 червня 2016 року позивач та його дружина в'їхали на територію України за правилами тимчасового перебування строком на 90 днів.

В подальшому, 1 лютого 2017 року співробітниками Немирівського РС УДМС у Вінницькій області за порушення строку перебування іноземців в Україні відносно позивача було складено протокол серії ПРМВН № 040949 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення в сумі 510 гривень, який того ж дня був сплачений позивачем.

На підставі наведеного, 3 лютого 2017 року Управлінням прийнято спірне рішення № 2 із застосуванням заборони подальшого в'їзду позивача на територію України на термін три роки.

Так, у відповідності до частин 1, 2 статті 26 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI, в редакції періоду спірних правовідносин) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

В свою чергу, згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, наведеними у пункті 18 його Постанови від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції Постанови від 16 березня 2012 року), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід враховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною 2 статті 26 Закону № 3773-VI. При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст. 13 Закону № 3773-VI. Крім того, відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Вичерпний перелік підстав для відмови у в'їзді в Україну іноземцю або особі без громадянства наведений у статті 13 Закону № 3773-VI, за змістом частини 1 якої в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

У даному випадку, судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, визначених вищевказаними правовими нормами законодавства, які б давали підстави відповідачу застосувати відносно позивача заборону в'їзду в Україну строком на три роки.

Не доведено існування таких обставин і відповідачем.

Водночас, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції з підстав розгляду і вирішення даної справи неповноважним судом.

Статтею 183-7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства.

Зокрема, за змістом частини 1 цієї статті позовні заяви іноземців щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну подаються до адміністративного суду за місцезнаходженням, крім іншого, територіальних органів і підрозділів центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.

Водночас, за приписами абзаців 1, 2 пункту 6 частини 1 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи щодо примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства.

Таким чином, даний спір повинен був вирішувати саме місцевий загальний суд як адміністративний суд за місцезнаходженням Управління.

Ураховуючи наведене, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову узгоджується з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновку не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального або порушив норми процесуального права.

Керуючись пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року, відмовити.

Копію цієї ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України М.І. Мойсюк