Справа № 816/518/17
Суддя: Л.О. Єресько
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/518/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єресько Л.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області , треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, Кременчуцький районний суд Полтавської області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (надалі - відповідач), третя особа: Головне Управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, де з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 22) просила:

- визнати протиправною відмову ТУ ДСА України в Полтавській області щодо нарахування та виплати з 01.01.2017 ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII;

- зобов'язати ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за січень - травень 2017 року та період з 01.06.2017 по 08.06.2017, а також допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто посадовий оклад 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року по 24.01.2017 року в розмірі 40% посадового окладу, з 25.01.2017 року - 50% посадового окладу;

- зобов'язати ТУ ДСА України в Полтавській області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 з 09.06.2017 року суддівську винагороду у розмірі, встановленому ч.2, 3, 5 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, тобто посадовий оклад в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати , встановленої на 01.01.2017 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-УІІІ, з виплатою доплати за вислугу років 50 % від посадового окладу.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 01.01.2017 як суддя Кременчуцького районного суду Полтавської області повинна одержувати заробітну плату виходячи із розрахунку мінімальної заробітної плати на рівні 3200 грн., у відповідності до положень ч. 1 ст. 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а не із розміру 1600 грн., як це здійснює відповідач.

В судове засідання позивач не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Направила суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача надав суду заяву про те, що він не заперечує проти розгляду справи у письмовому провадженні.

У письмових запереченнях проти позову, відповідач просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Вказували, що позивач отримувала суддівську винагороду у спірному періоді у відповідності до норм діючого законодавства як суддя, яка не пройшла кваліфікаційне оцінювання.

Третя особа Головне управління Державної казначейської служби в Полтавській області в судове засідання не забезпечили явку уповноваженого представника, причин неявки суду не повідомили, хоча в справі наявні докази, що вони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду даної справи. Жодних клопотань чи письмових заперечень від даної особи до суду не надходило.

Протокольною ухвалою суду від 25.05.2017 до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Кременчуцький районний суд Полтавської області. В судове засідання представник третьої особи не з'явився, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, направили суду клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника.

Згідно частини 6 статті 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Кременчуцького районного суду Полтавської області указом Президента України від 02.02.2002 № 96/2002 (а.с.99). Наказом Полтавського обласного управління юстиції від 11.02.2002 № 27-к прийнята на посаду судді вказаного суду з 12.02.2002.

Постановою Верховної Ради України від 05.04.2007 № 878-V позивач обрана на посаду судді цього ж суду безстроково (а.с. 96-97).

ОСОБА_1 не проходила кваліфікаційного оцінювання у відповідності до вимог Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, що підтверджується відповіддю Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 09.06.2017 № 21-3355/17 на запит суду (а.с. 103).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 30.05.2017 № 1315/0/15-17 ОСОБА_1 звільнена з посади судді Кременчуцького районного суду Полтавської області у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с. 94).

Наказом Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.05.2017 № 7/11 позивач відповідно до вищевказаного рішення ВРП відрахована із штату суду 30.05.2017 у зв'язку із виходом у відставку згідно п. 1 ст. 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно штатного розпису Кременчуцького районного суду Полтавської області на 2017 рік посадові оклади суддів затверджені на рівні 16 000 грн. (а.с. 55).

Відповідно до наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області з 25.01.2017 № 1/П ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу (20 років вислуги) (а.с. 43).

За змістом пояснень до бухгалтерського розрахунку ТУ ДСА України в Полтавській області, а також наявних в матеріалах справи розрахункових листів (а.с. 58-62), суддівська винагорода позивачу у період з 01.01.2017 по 30.04.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (у загальному розмірі 16 000 грн).

Доплата за вислугу років позивачу нараховувалася, виходячи із цього ж окладу у розмірі 40 % посадового окладу з 01.01.2017 по 24.01.2017, а з 25.01.2017 - 50 % посадового окладу.

Також у спірному періоді позивачу надавалися відпустки, а саме:

1) згідно наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26.01.2017 № 2/В (а.с. 37) - частина щорічної основної відпустки з 13.02.2017 по 03.03.2017 включно на 19 календарних днів (в тому числі 15 робочих днів) за період роботи з 12.02.2017 по 11.02.2018;

2) згідно наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15.03.2017 № 10/В (а.с. 41) - частина невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 12.02.2017 по 11.02.2018 на 4 календарних днів (в тому числі робочих) з 27.03.2017 по 30.03.2017 у зв'язку з відкликами під час щорічної основної відпустки (з 20.02.2017 по 23.02.2017);

3) згідно наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19.04.2017 № 12/В (а.с. 33):

- додаткова відпустка за вислугу років з 03.05.2017 по 18.05.2017 включно на 15 календарних днів, за період роботи з 01.01.2017 по 31.12.2017;

- невикористану частину щорічної основної відпустки за період з 12.02.2017 по 11.02.2018 на 8 календарних днів (в тому числі 6 робочих днів) з 19.05.2017 по 26.05.2017 включно у зв'язку з відкликами під час щорічної основної відпустки (з 24.02.2017 по 03.03.2017);

- соціальну відпустку як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2017 рік терміном на 10 календарних днів з 29.05.2017 по 08.06.2017 включно;

- відпустку по догляду за дитиною до виповнення їй 3 - річного віку з 09.06.2017 по 22.06.2018.

Щорічна та додаткова відпустки у вказаних періодах також оплачувалися позивачу із розрахунку окладу в розмірі 16 000 грн.

Крім того, у відповідності до наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26.01.2017 № 2/П ОСОБА_1 надано матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Як слідує із розрахункового листа за лютий 2017 року (а.с. 61) позивачу нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за видом нарахування « 018» у розмірі додаткового посадового окладу - 16 000 грн.

ОСОБА_1 не погодилася із такими нарахуваннями, посилаючись на статтю 130 Конституції України, якою визначено, що розмір суддівської винагороди визначається законом про судоустрій. У спірних правовідносинах підлягає застосуванню Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, частиною 1 статті 133 якого встановлено, що суддівська винагорода регулюються цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 ст. 133 цього ж Закону посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 5 Закону України «Про Державний бюджет України» з 01.01.2017 встановлено у розмірі 3 200 грн.

Вказувала, що відповідь ТУ ДСА у Полтавській області від 20.02.2017 № 02-19/432 (а.с. 9) на її письмове звернення з приводу нарахування заробітної плати та допомоги на оздоровлення з 01.01.2017 у розмірі встановленому згідно вищевикладених норм законодавства є протиправною, оскільки містить фактичну відмову у правомірному нарахуванні позивачу заробітної плати з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, норми якого вважає незастосовними до спірних правовідносин.

Також позивач посилалася на висновки Конституційного Суду України у рішеннях від 08.06.2016 № 4-рп/2016 та від 03.06.2013 № 3-рп/2013, якими останній наголошує, що конституційний статус суддів передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя, а будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Позивач вважає практику ТУ ДСА у Полтавській області щодо нарахування та виплату їй суддівської винагороди за спірний період неправомірним втручанням у її право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, посилаючись на висновки Європейського суду з прав людини, викладені, зокрема, у п. 23 рішення у справі «Кечко проти України», згідно якого «органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у …виплатах доки відповідні положення законодавства є чинними».

У свою чергу ТУ ДСА у письмових запереченнях проти позову (а.с. 46-49) вважають позовні вимоги безпідставними та не обґрунтованими, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, як це визначено ст. 19 Конституції України.

Вказували, що діяли, зокрема, у відповідності до роз'яснень ДСА України, структурним підрозділом якого є відповідач, викладеного у листі 20.03.2017 № 11-2306/17 «Про оплату праці» (а.с. 50). ДСА у цьому листі роз'яснено, що на поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. При цьому з 01.01.2017 в штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16 000 грн. для місцевих судів та 17 600 грн. для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) без застосування відповідного регіонального коефіцієнту.

Пояснювали, що оскільки ОСОБА_1 належить до першої категорії вищевказаної класифікації (як суддя, яка не пройшла кваліфікаційне оцінювання), то суддівська винагорода їй у спірний період нараховувалася виходячи із посадового окладу у розмірі 16 000 грн. відповідно до п. 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, згідно якого до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (ст. 133 - у розмірі 10 мінімальних заробітних плат).

Проте, одночасно пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Не погоджуються із доводами позивача про те, що норми ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не підлягають застосуванню при визначенні розміру суддівської винагороди, оскільки не є законом про судоустрій, адже вищевказаний Закон не змінює розмір суддівської винагороди, визначений ст.133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, а лише визначає розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Також відповідач посилався на висновки Конституційного Суду України у рішеннях від 25.01.2012 № 3-рп/2012 та від 26.12.2011 № 20-рп/2011, згідно яких держава забезпечує загальносуспільні потреби у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи із фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами і прагнути до збалансованості бюджету. Механізм реалізації соціально-економічних прав (які не є абсолютними) може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із такого.

30.09.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VІІІ, який спрямований на проведення судової реформи в Україні та забезпечення незалежної судової влади.

Частиною 2 статті 130 Конституції України ( в редакції вищевказаного Закону) визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У зв'язку із набранням чинності змін до Конституції України, внесених вищезазначеним Законом (щодо правосуддя), одночасно 30.09.2016 набрав чинності і Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, пунктом 2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (надалі - Закон № 2453).

Відповідно до статті 133 Закону № 2453 суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці ( ч. 2 ст. 133 Закону № 2453).

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону № 2453).

За змістом ч. 5 ст. 133 цього ж Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

У відповідності до ст. 134 Закону № 2453 суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Таким чином, у спірному періоді суддівська винагорода визначалася статтею 133 Закону № 2453 виходячи із розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, а відпустка оплачувалася згідно норм ст. 134 цього ж Закону у розмірі суддівської винагороди, що включає в себе посадовий оклад та належні судді доплати, а також допомоги на оздоровлення у розмірі додаткового посадового окладу.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, що набрав чинності 01.01.2017, у 2017 році установлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня - 3 200 грн.

Отже, виходячи із вищевикладених норм суддівська винагорода з 01.01.2017 року повинна обчислюватися із розміру посадового окладу в сумі 32 000 грн. (3200 грн. х 10).

Далі судом встановлено, що Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2017, законодавцем змінено підходи до визначення мінімальної заробітної плати, зокрема шляхом:

- запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати (як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою);

- встановлення мінімального посадового окладу у розмірі, не меншому від прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

- незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при побудові схем посадових окладів, визначенні плати за надання адміністративних послуг, судового збору, суми податків тощо.

При цьому, з метою приведення у відповідність системи оплати праці, зокрема, працівників, які отримують заробітну плату з Державного бюджету України, даним Законом внесено зміни до ЗУ «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, ЗУ «Про прокуратуру», ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ та інш. в частині визначення порядку оплати праці працівників публічної служби з прив'язкою їх посадових окладів до прожиткового мінімуму, а не до мінімальної заробітної плати як це було до внесених змін.

Однак, цим Законом не внесено змін до ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, а згідно ст. 133 Закону № 2453 ( в редакції станом на момент розгляду даної справи судом) посадовий оклад для цілей визначення суддівської винагороди залишився в залежності від 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Другим реченням пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вищевказаного Закону встановлено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

При цьому, за змістом письмових заперечень та пояснень до бухгалтерського розрахунку заробітної плати позивача ТУ ДСА у Полтавській області пояснює, що відповідачем застосовується для обрахунку суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, із посадового окладу згідно ст. 133 Закону № 2353 (тобто 10 мінімальних заробітних плат), однак застосовуючи розмір мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» - 1600 грн., що у підсумку складає 16 000 (10 мінімальних заробітних плат х 1600 грн.).

Тож за логікою ТУ ДСА у Полтавській області існує правовий конфлікт (конкуренція норм закону) щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати (3200 грн. чи 1600 грн., визначених відповідно ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет на 2017 рік» та пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ).

Вирішуючи дане питання суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95 - ВР (в редакції Закону № 1774-VIII від 06.12.2016) мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про оплату праці»).

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України до предмету регулювання закону про Державний бюджет України віднесено визначення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VІІІ установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня - 3200 грн., у погодинному розмірі з 1 січня - 19,34 грн.

Будь-яких змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати у зв'язку із набранням з 01.01.2017 чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не вносилося.

Застосування «розрахункової величини мінімальної заробітної плати» (термін, яким оперує відповідач на підставі п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ) до обрахунку суддівської винагороди суперечить нормам Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ.

А відтак суд відхиляє доводи відповідача з приводу застосовності до спірних правовідносин розміру мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» - 1600 грн.

Із аналізу вищенаведеного слідує, що розмір суддівської винагороди визначається виключно законом про судоустрій (ч. 2 ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ), яка складається із посадового окладу, який поставлено в залежність від мінімальної заробітної плати (ч. 3 ст. 133 Закону № 2453 - 10 мінімальних заробітних плат), розмір якої в свою чергу встановлюється виключно законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік (ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про оплату праці», п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України), а зміни розміру останньої іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про оплату праці»).

Приймаючи до уваги той факт, що у спірному періоді а ні до ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, а ні до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, зміни в установленому порядку законодавчої техніки на вносилися, то суд погоджується із доводами позивача, що починаючи з 01.01.2017 суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обраховуватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону № 2453) відповідно до розміру встановленого ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VІІІ - 3200 грн.

За таких обставин, суд вважає, що позивач принаймні мала «законні сподівання» на отримання суддівської винагороди у спірному періоді у розмірі, встановленому застосовними до таких відносин законами України. У контексті наведеного суд вважає доведеним порушене право позивача на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Концепція «законних очікувань» ґрунтовно описана Європейським судом з прав людини у своїй судовій практиці, в т.ч. у рішеннях винесених щодо України.

Так, за практикою ЄСПЛ за певних обставин «законні очікування» стосовно отримання «власності» можуть гарантуватись статтею 1 Першого протоколу Конвенції, якщо, зокрема у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань. Тобто якщо в державі існує діюче законодавство, яке передбачає певні виплати таке законодавство розцінюється як таке, що створює право власності для відповідної категорії осіб.

ЄСПЛ погоджується, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати своїм робітникам з державного бюджету. «Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) п. 22-23).

Національний суд поділяє погляди ЄСПЛ з цього питання та не заперечує, що законодавець може змінювати розмір суддівської винагороди, але виключно у порядку внесення змін у відповідний закон про судоустрій, що підлягає до застосування у спірних відносинах.

Розрахунок відповідачем суддівської винагороди із застосуванням норм законодавства, яке не підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому ігноруючи чинні норми ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, не ґрунтується на нормах Конституції та законах України, які врегульовують спірні правовідносини, що за своєю суттю є свавіллям.

Таким чином, суд дійшов висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно визнання відмови ТУ ДСА у Полтавській області, що виявилася у бездіяльності, протиправною в частині не нарахування та не виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII, за період з 01.01.2017 по 26.05.2017 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов'язати ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 26.05.2017, за період фактичної роботи, щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, а також допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133, ст. 134 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року по 24.01.2017 року в розмірі 40% від посадового окладу, з 25.01.2017 року - 50% від посадового окладу, з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

При цьому суд зауважує, що наведений механізм не застосовується до оплати лікарняних.

Судом встановлено, що у спірний період позивачу нараховувалася та виплачувалася також середня заробітна плата за період тимчасової непрацездатності («лікарняні») по догляду за хворою дитиною (у січні - 4 дні, у лютому - 5 днів). Як вірно зазначено відповідачем у поясненнях до бухгалтерського розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 (а.с.59) механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства, визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою КМУ від 26.09.2001 № 1266 (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

Відповідно до п. 2 Порядку № 1266 сума страхових виплат застрахованій особі обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті.

Згідно п. 25 цього ж Порядку розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах (з першого до першого числа) за останнім основним місцем роботи застрахованої особи, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду за період з 29.05.2017 по 08.06.2017 та зобов'язання нараховувати та виплачувати з 09.06.2017 року суддівську винагороду у розмірі, встановленому ч.2, 3, 5 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, тобто посадовий оклад в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-УІІІ, з виплатою доплати за вислугу років 50 % від посадового окладу, суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

По-перше, позивач звільнена з посади судді Кременчуцького районного суду Полтавської області рішенням Вищої ради правосуддя від 30.05.2017 № 1315/0/15-17 у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с. 94) та наказом Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.05.2017 № 7/11 позивач відповідно до вищевказаного рішення ВРП відрахована із штату суду 30.05.2017 у зв'язку із виходом у відставку згідно п. 1 ст. 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому після вказаного строку відповідач не має зобов'язань перед позивачем.

По-друге, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача в подальшому нараховувати виплати не підлягають задоволенню, оскільки судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямовано на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може в майбутньому регулювати суспільні відносини.

По-третє, у період перед звільненням з 29.05.2017 по 08.06.2017 перебувала у соціальній відпустці, як матір яка має двох дітей віком до 15 років за 2017 рік.

Позивач за змістом позовної заяви просить застосувати до вказаної відпустки норми ч. 2, 3, 5 ст. 133, ст. 134 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року по 24.01.2017 року в розмірі 40% від посадового окладу, з 25.01.2017 року - 50% від посадового оклад.

Однак, право на соціальну відпустку, зокрема, додаткову відпустку жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років встановлене ст. 19 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР та ст. 182-1 КЗпП України, а не законом про судоустрій, у зв'язку з чим оплата такої відпустки здійснюється на підставі загальних норм, а не закону про судоустрій.

Частиною 2 статті 21 Закону України «Про відпустки» встановлено, що порядок обчислення заробітної плати працівникам, зокрема, за час додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання наведеної норми КМУ постановою від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Згідно п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки.

За таких обствин суд не має правових підстав застосовувати норми закону про судоустрій, які просить позивач, до означеного періоду перебування позивача у соціальній віпустці.

Отже позов підлягає частковому задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, Кременчуцький районний суд Полтавської області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII, за період з 01.01.2017 по 26.05.2017.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 26.05.2017, за період фактичної роботи, щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, а також допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133, ст. 134 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року по 24.01.2017 року в розмірі 40% від посадового окладу, з 25.01.2017 року - 50% від посадового окладу, з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.О. Єресько