Справа № 815/170/17
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/170/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 25 листопада 2016 року № 581-16, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що в червні 2016 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 25 листопада 2016 року № 581-16 позивачу відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 30 грудня 2016 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 отримала повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області від 20 грудня 2016 року № 477 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, назване рішення ДМС України є неправомірним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_2 ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не прийнято до уваги, що наявні умови для визнання позивача біженцем, оскільки існує ризик переслідувань позивача за ознакою належності до певної соціальної групи, а саме, «члени сімї, які надають підтримку державі або міжнародному суспільству чи вважаються такими», що підтверджується інформацією по країні походження. Судом також не прийнято до уваги, що позивач в Афганістані зазнавала переслідувань з боку «недержавних агентів переслідування» - представників руху «Талібан». Крім того, у випадку повернення позивача до країни походження її життю та здоровю буде загрожувати реальна небезпека та вона може бути піддана жорстокому та нелюдському поводженню зі сторони «агентів переслідування». У звязку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача про залишення постанови суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що в червні 2016 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 25 листопада 2016 року № 581-16 позивачу відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30 грудня 2016 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 отримала повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області від 20 грудня 2016 року № 477 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскаржене рішення ДМС України прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи, а тому є правомірним.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване обєктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, в червні 2016 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом пятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону ГУ ДМС України в Одеській області проведено з позивачем співбесіду.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 2 липня 2016 року, а також наданих позивачем анкети та реєстраційного листка від 16 червня 2016 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначала, що причиною виїзду з країни громадянської належності було наступне. Під час талібана, приблизно до 2000 року, не можливо було ходити до школи і виходити на вулицю без хіджапа. Одного разу позивач вийшла без хіджапу і невідомий чоловік побив її кабелем, вдаривши 2 або 3 рази. Позивач також зазначала, що в Афганістані мають місце військові дії та терористичні акти, нестабільна політична ситуація та багато причин, по яким позивач не може спокійно жити, навчатися у вищому навчальному закладі та працювати. Деякі переслідування мали місце по відношенню до її батька, оскільки останній був полковником МВС та начальником пенітенціарної служби, а таліби переслідують тих, хто служив в армії. У 2016 році позивач одружилась по мусульманським традиціям з чоловіком на імя ОСОБА_4, який знаходився в Україні. Того ж року, брат та чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 прийняли рішення про виїзд позивача з Афганістану. Позивач виїхала до Пакистану для отримання української візи, де перебувала 16 днів до моменту її отримання. 15 березня 2016 року авіасполученням Кабул Дубаї Одеса позивач потрапила до України. При цьому позивач зазначила, що за наданням статусу біженця в іншій країні не зверталась (а. с. 95-103, 74-77, 107-110).

З матеріалів справи вбачається, що ГУ ДМС України в Одеській області стосовно позивача видано наказ від 2 липня 2016 року № 124 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а. с. 116).

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, ОСОБА_2 ОСОБА_3 до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною її виїзду з країни. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно абз. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що позивач виїжджала до Пакистану для отримання української візи, де перебувала 16 днів до моменту її отримання. Крім того, вилетівши з Афганістану, позивач більше 12 годин знаходилась в аеропорту м. Дубаї (ОАЕ). При цьому позивач зазначила, що за наданням статусу біженця в іншій країні не зверталась.

Таким чином, до прибуття в Україну позивач перебувала на території Пакистану, а також на території ОАЕ, що у розумінні ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» виключає можливість визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких даних, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останньої із посадовими особами відповідача, не встановлено обєктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що існує ризик переслідувань позивача за ознакою належності до певної соціальної групи, а саме, «члени сімї, які надають підтримку державі або міжнародному суспільству чи вважаються такими», що підтверджується інформацією по країні походження, а також те, що позивач зазнавала переслідувань з боку «недержавних агентів переслідування» - представників руху «Талібан», оскільки позивачем не надано жодних доказів на обґрунтування названих доводів.

Крім того, названі підстави не були зазначені позивачем під час співбесід з посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області.

Разом з цим, під час другої співбесіди з посадовою особою ГУ ДМС України в Одеській області позивач зазначила, що їй необхідні постійні українські документи для того, щоб проживати зі своєю сімєю в Україні та мати можливість періодично відвідувати своїх батьків в Афганістані, оскільки у батьків є проблеми зі здоровям (а. с. 125), що свідчить про бажання позивача покращити свої життєві умови, а відтак судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що названі підстави не відповідають критеріям поняття «біженець», а підпадають під поняття «мігрант».

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого рішення ДМС України від 25 листопада 2016 року № 581-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 10 липня 2017 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

ОСОБА_5