Справа № 813/517/17
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6044/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління ДФС України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року по справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління ДФС України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулось в суд першої інстанції з адміністративним позовом до спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління ДФС України в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача №, №, № від 19.01.2017 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення відповідача №, №, № від 19.01.2017 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції

спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників податків у м. Львові Міжрегіонального Головного управління ДФС оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що СДПІ з ОВП у м.Львові МГУ ДФС була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ЛМКП «Львівтеплоенерго» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства України за період діяльності з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р. на виконання ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 28.04.2016 за результатами якої складено акт від 12.07.2016 № 2/28-06-14-00/05506460

За результатами проведеної перевірки встановлено порушення позивачем : 1) пп. 138.1.1. п.138.1 ст.138, п. 138.2, п.138.4., п.138.8. ст.138 п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 6 769 297 грн., в т.ч. за: 2013 рік в сумі 6 626 958 грн., 2014р. в сумі 142 339 грн.; 2) п.14.1.181 ст.14, п.198.1, п.198.2, п. 198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.10, ст.201 ПК України завищено податковий кредит з ПДВ на загальну суму 7 211 616 грн., що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 7 156 564 грн.

Перевіркою встановлено, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» проводило розрахунки з ТзОВ «Українська нафто-газова компанія», при цьому не можливо підтвердити реальність здійснення фінансово-господарських операцій з даним контрагентом за період з 01.06.2012 року по 16.01.2014 року.

Перевіркою встановлено неможливість постачання ТзОВ «Українська нафтогазова компанія» природного газу імпортного походження на ЛМКП «Львівтеплоенерго», оскільки за даними контролюючого органу TOB «Українська нафто-газова компанія» відсутня за податковою адресою, перевіркою платника податків встановлено проведення останнім транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди покупцю з метою штучного формування податкового кредиту та не мають реального товарного характеру, не підтверджено фактичне придбання та транспортування газу природного (відсутні реальні постачальники газу), не підтверджено імпортне походження даного газу, не встановлено ким фактично імпортований газ на митну територію України, ким сплачено мито, ПДВ та інші обов'язкові платежі при розмитненні імпортованого газу.

Крім цього, відповідно, до ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.09.2016 року у справі №646/8865/16-к щодо розгляду клопотання прокурора Генеральної прокуратури України про звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності керівника ТзОВ «Українська нафто-газова компанія» підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України встановлено, що керівник підприємства у березні 2012 року, діючи у співучасті з невстановленими досудовим розслідуванням особами, в порушення ст. ст. 81, 87, 89 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 56, 57, 62, 79, 80, 89 Господарського кодексу України та ст.ст. 8, 24 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» вчинила фіктивне підприємництво, шляхом придбання суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) - ТзОВ «Українська нафто-газова компанія» з метою, в тому числі, прикриття незаконної діяльності, яка полягала у наданні послуг іншим суб'єктам підприємницької діяльності з формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

На підставі вищевказаних дій, засвідчених нотаріально, керівник ТзОВ «Украіїнська нафто-газової компанії» спільно із невстановленою досудовим слідством особою, у відповідності відведеної їй ролі, 20 березня 2012 року здійснила державну перереєстрацію ТзОВ «Українська нафто-газова компанія» в реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції Харківській області, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців за № 1050613 відповідно до форми 4 реєстраційної картки про внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Таким чином, керівник підприємства, діючи у співучасті з невстановлено досудовим розслідуванням особою, 20.03.2012р. стала директором ТзОВ «Українська нафто-газова компанія» та встановила контроль над суб'єктом підприємницької діяльності (юридичною особою) ТзОВ «Українська нафто-газова компанія», а саме отримала у володіння установчі, реєстраційні документи та печатку підприємства, що дало можливість в подальшому, використовувати даний суб'єкт підприємницької діяльності, в тому числі, для здійснення прикриття незаконної діяльності інших осіб.

Також, вчинення дій, пов'язаних з перереєстрацією ТзОВ «Українська нафто-газова компанія» як засновника вказаного підприємства та директора, надало змогу невстановленим слідством особам здійснювати незаконну діяльність, використовуючи реквізити юридичної особи - ТзОВ «Українська нафто-газова компанія». Продовжуючи злочинну діяльність невстановлені особи отримали можливість укладати від імені підприємства, шляхом підроблення документів, господарські угоди та первинні бухгалтерські документи, що свідчили про нібито реалізацію товарів, робіт (послуг) для підприємств реального сектору економіки, чим сприяли незаконному формуванню податкового кредиту з податку на додану вартість та безпідставному формуванні валових витрат підприємств. Окрім цього, невстановлені слідством особи отримали можливість складати та подавати від імені керівника підприємства документи податкової звітності ТзОВ «Українська нафто-газова компанія» до Основ'янської ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Таким чином, своїми умисними діями керівник підприємства вчинила пособництво у фіктивному підприємництву, тобто придбання суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) в тому числі, з метою прикриття незаконної діяльності, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України.

Підозрювана визнала свою вину у інкримінованому правопорушенні повністю, надала згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Винуватість підтверджується матеріалами кримінального провадження, в тому числі висновком судово-почеркознавчої експертизи від 30.05.2016 р. № 3902/3903, договором купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі ТзОВ «Українська нафто-газова компанія» від 19.03.2012 р. та реєстраційною карткою внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Отже, даною перевіркою не підтверджено фактичне походження та отримання ЛМКП «Львівтеплоенерго» від ТОВ «Українська нафтогазова компанія» газу природнього імпортного походження, тому податкові накладні та видаткові накладні, виписані зазначеним підприємством вважаються не підтвердженими і, відповідно, не надають права на податковий кредит та витрати.

Крім того ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено договір № 03/14-1491 від 19.03.2014р. з ТзОВ «Фобос-Захід» (Постачальник).

На підставі наданих ЛМКП «Львівтеплоенерго» до перевірки документів оборотно-сальдових відомостей, картки по рах. 63 «Розрахунки з замовниками та підрядниками» встановлено взаєморозрахунки з контрагентом ТзОВ «Фобос-Захід» за 2014р. на загальну суму 148 000 грн. в т.ч. ПДВ 24 666,67 грн.

Вартість придбаних у ТзОВ «Фобос-Захід» ТМЦ (клапан регулюючий дисковий сальниковий з патрубками під приварку, грунт) за період 2014 року до складу витрат ЛМКП «Львівтеплоенерго» не включено та не декларувались в податковій декларації з податку на прибуток підприємства що в свою чергу до зміни об'єкту оподаткування податку на прибуток не призвело.

Як передбачено умовами договору - вартість транспортних витрат включається в ціну товару, в ході перевірки підприємством не надано жодних документів, які би підтверджували факт транспортування, а саме: ТТН, шляхові листи. Відтак, відсутність товарно-транспортних накладних, шляхових листів як документів, що б мали підтверджувати факт транспортування товару в сукупності з іншими доказами, що свідчать про неспроможність безпосереднього контрагента здійснити поставку ТМЦ можна розцінювати як обставину, що вказує на відсутність господарської операції.

Станом на момент оформлення матеріалів перевірки надано податкову інформацію ДПІ у Франківському районі ГУ ДФС у Львівській області «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТзОВ «Фобос Захід» з питань господарських відносин із платниками податків за період вересень, листопад 2013р., січень - травень, вересень, листопад, грудень 2014р., січень - березень 2015р. якою документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин ТзОВ «Фобос Захід» з контрагентами-покупцями за період вересень, листопад 2013р., січень - травень, вересень, листопад, грудень 2014р., січень - березень 2015р.

Крім того, вироком Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2016 р. №464/4037/16-к, засновника та директора ТОВ «Фобос Захід» ОСОБА_1 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 205 КК України.

Як вбачається з змісту вищезазначеного вироку, ОСОБА_1 особисто визнав, що здійснив реєстрацію ТзОВ «Фобос Захід» та ставши його директором, з метою прикриття незаконної діяльності та використання зазначеного суб'єкта господарювання для створення видимості фінансово-господарської діяльності, здійснення документального оформлення (надання послуг, виконання робіт) без реального їх проведення, вчинив фіктивне підприємництво. Вищезазначений вирок набрав законної сили 23.06.2016 року.

Отже, вищезазначені обставини підтверджують внесення недостовірних даних до первинних документів, податкових накладних, даних бухгалтерського обліку та податкової звітності по взаємовідносинах ТзОВ «Фобос Захід» з ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Враховуючи вищевикладене на порушення п.198.1, п.198.3 п198.6 ст198 ЛМКП «Львівтеплоенерго» завищено податковий кредит на загальну суму 24 667 грн. в т.ч. за: березень 2014р. в сумі 7400 грн., квітень 2014р. в сумі 17 267 грн. за рахунок отримання ТМЦ від ТзОВ «Фобос Захід».

Також перевіркою не можливо підтвердити реальність здійснення фінансово-господарських операцій позивача з ТзОВ «Газенергокомплект» за грудень 2013року.

Перевіркою встановлено проведення ТзОВ «Газенергокомплект» транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди покупцям з метою штучного формування податкового кредиту та не мають реального товарного характеру. Не підтверджено фактичне придбання та транспортування газу природнього (відсутні реальні постачальники газу). Не підтверджено імпортне походження даного газу, не встановлено ким фактично імпортований газ на митну територію України, ким сплачено мито, ПДВ та інші обов'язкові платежі при розмитненні імпортованого газу.

Водночас згідно податкової інформації ТзОВ «Газенергокомплект» отримало природний газ через посередника ТОВ «Екогазконтракт». Безпосереднім постачальником реалізованої продукції є ТзОВ «Промбуд Маркет». Поряд з цим, перевіркою не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця, у зв'язку з відсутністю (не наданням для перевірки) договорів про господарські відносини, актів приймання-передачі товару, довіреностей, документів що засвідчують транспортування, зберігання товарів.

Враховуючи вищенаведене, встановлено неможливість постачання ТзОВ «Газенергокомплект» природного газу на ЛМКП «Львівтеплоенерго», оскільки, не підтверджено фактичне придбання та транспортування газу природного (відсутні реальні постачальники газу) та не підтверджено імпортне походження даного газу, не встановлено ким фактично імпортований газ на митну територію України, ким сплачено мито та інші обов'язкові платежі при розмитненні імпортованого газу.

Крім того, перевіркою не можливо підтвердити реальність здійснення фінансово-господарських операцій ЛМКП «Львівтеплоенерго» з ПП «Восток», бо не встановлено реальність проведення господарських операцій між ПП «Восток» з постачальниками та покупцями, наявність та здійснення операцій пов'язаних з наданням податкової вигоди для третіх осіб, встановлено не підтвердження податкового кредиту з ПДВ з постачальниками за період вересень, жовтень, грудень 2014 року, у ПП «Восток» відсутні об'єкти оподаткування податком на додану вартість по операціях з продажу товарів підприємствам - покупцям ймовірним вигодонабувачам.

Між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ПП «Восток» було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг з питань ліцензування та провадження діяльності у сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії. Разом з тим, перевіркою було встановлено, що надані до перевірки акти здачі-приймання виконаних робіт не містять даних, які саме роботи виконувалися, не конкретизовано зміст наданих робіт (послуг) в натуральному та вартісному виразі, інформації щодо місця здійснення господарських операцій, а також не зазначено, в чому виражений результат. Також перевіркою встановлено, що серед персоналу позивача наявні підрозділи і спеціалісти, що володіють достатньою інформацією з питань провадження діяльності у сфері виробництва транспортування та постачання теплової енергії.

Отже, ЛМКП «Львівтеплоенерго» не підтверджено фактичне придбання та подальше використання у господарській діяльності інформаційних послуг у ПП «Восток».

Також перевіркою не можливо підтвердити реальність здійснення фінансово-господарських операцій ЛМКП «Львівтеплоенерго» з ПП «Техінфо», оскільки перевіркою встановлено факт неотримання ПП «Техінфо» товарів від постачальників, а лише формування платником податкового кредиту по отриманих документах з метою одержання податкової вигоди, встановлено проведення ПП «Техінфо» транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди покупцям з метою штучного формування податкового кредиту та не мають реального товарного характеру, крім того ЛМКП «Львівтеплоенерго» не підтверджено фактичне придбання та транспортування товару від ПП «Техінфо», та подальше використання у господарській діяльності.

Також перевіркою не можливо підтвердити реальність здійснення фінансово-господарських операцій ЛМКП «Львівтеплоенерго» з ПП ВКФ «СБС-ПОСТАЧ», бо перевіркою встановлено проведення ПП ВКФ «СБС-ПОСТАЧ» операцій без реального настання правових наслідків, проведення лише операцій з оформлення документів щодо реального руху товарів (робіт, послуг) від його контрагентів, не підтверджується проведення фінансово-господарських взаємовідносин із вищевказаними постачальниками за період липень, серпень, жовтень 2014 року, факт неотримання товарів ПП ВКФ «СБС-ПОСТАЧ» від постачальників, а лише формування платником податкового кредиту по отриманих документах з метою одержання податкової вигоди, відповідно відсутній факт поставки даних товарів покупцям, встановлено проведення ПП ВКФ «СБС-ПОСТАЧ» транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди покупцям з метою штучного формування податкового кредиту та не мають реального товарного характеру, ЛМКП «Львівтеплоенерго» не підтверджено фактичне придбання та транспортування товару від ПП ВКФ «СБС-ПОСТАЧ», та подальше використання у господарській діяльності.

Таким чином, даною перевіркою не підтверджено фактичне походження та отримання ЛМКП «Львівтеплоенерго» від ПП ВКФ «СБС-ПОСТАЧ» ТМЦ, тому податкові накладні та видаткові накладні, виписані зазначеним підприємством вважаються не підтвердженими і, відповідно, не надають права на податковий кредит та витрати.

Перевіркою відображення в обліку взаєморозрахунків ЛМКП «Львівтеплоенерго» з ПВКП «Укрметалцентр» встановлено відсутність поставок товарів та укладення угод з метою настання реальних наслідків між підприємством та покупцями. В зв'язку з тим, що угоди поставки є нікчемними, нікчемний правочин є недійсним в силу закону, такий правочин не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В даному випадку відсутні як база, так і об'єкт оподаткування податком на додану вартість.

Як видно з таблиці, ПВКП «Укрметалцентр» придбавало товари не пов'язані з виконанням своїх зобов'язань перед замовниками, а отже здійснювало діяльність спрямовану на здійснення операцій пов'язаних з наданням податкової вигоди третіх осіб.

Тому реальність здійснення ПВКП «Укрметалцентр» господарських відносин з ЛМКП «Львівтеплоенерго» за лютий 2013 року документально не підтверджено, тому податкові накладні та видаткові накладні, виписані зазначеним підприємством вважаються не підтвердженими і, відповідно, не надають права на податковий кредит та витрати.

Крім того, до перевірки представлено угода № 011 від 21.05.2013р., укладена між ТзОВ «Компанія «Лідер» «Підрядчик» та ЛМКП «Львівтеплоенерго» «Замовник» згідно якої вартість придбаних у ТзОВ «Компанія «Лідер» послуг по ремонту не відображена ЛМКП «Львівтеплоенерго» у складі витрат за 2013р.

В СДПІ наявний акт від 22.08.2014р. №1065/22-04/31290590, складений ДПІ у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області - про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ Компанія «Лідер» з питань фінансово-господарських відносин з ПП «Еко-арт-буд» за період серпень 2013р., а також документальне підтвердження використання у власній господарській діяльності товарів (робіт, послуг) від вищевказаних контрагентів. При проведенні перевірки не підтверджується реальність часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявність трудових ресурсів, складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської, економічної діяльності.

Перевіркою не можливо підтвердити реальність здійснення фінансово-господарських операцій ЛМКП «Львівтеплоенерго» з ТзОВ Компанія «Лідер».

Враховуючи вищевикладене на порушення п.198.1, п.198.3 п.198.6 ст. 198 ПК України позивачем завищено податковий кредит з ПДВ за серпень 2013р. на сум 7283 грн., вересень 2013р. на суму 3498 грн.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення якого передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. А згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Враховуючи вище наведене, відображенню у податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, а не та, зміст якої лише відображений на первинних документах, відповідно тоді така господарська операція, яка фактично відбулась і створює відповідні податкові наслідки для платника шляхом формування ним складу податкового кредиту. Тому господарська операція, яка фактично не відбулась є безтоварною, оскільки не спрямована на реальне настання правових наслідків, а спрямована лише на формування платником витрат та податкового кредиту у зв'язку із відображенням її змісту у первинних документах.

Крім того, пунктом 11.1 «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за № 128/2568 визначено, що основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля, при цьому товарно-транспортна накладна визначена як єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Здавання вантажу у пункті призначення вантажоодержувачу відповідно до п. 13.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні проводиться згідно з товарно-транспортною накладною. Відповідно п. 11.7 вищевказаних Правил перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоотримувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом) передається перевізнику.

Первинна транспортна документація відноситься до первинних документів, на основі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно з п. 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.95р. № 88 (зареєстровано в Мін'юсті України 05.06.95р. за № 168/704), первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Мінстатом України також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України. Типові форми єдиної первинної транспортної документації, зокрема товарно-транспортну накладну, затверджено спільним наказом Мінтранспорту України, Мінстату України «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля» від 29.12.95р. № 488/346

Зазначеними правилами встановлено, що ТТН є єдиним для всіх учасників транспортного процесу юридичним документом, що призначений для списання матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Таким чином, апелянт вважає, що висновки, наведені в акті перевірки від 12.07.2016 р. №2 00/05506460 є правомірними.

Враховуючи вище наведене просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного від 27.04.2017 року та прийняти нову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем проведено позапланову виїзну перевірку ЛМКП «Львівтеплоенерго» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства України за період діяльності з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року на виконання ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 28.04.2016 року, про що 12.07.2016 року складено акт №2/28-06-14-00/05506460 на підставі якого прийнято податкові повідомлення-рішення: № «форми Р» про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за платежем - податок на додану вартість в розмірі 5 186 086,00 грн. (4 148 869,00 грн. - основний платіж, 1 037 217,00 грн. - штрафна (фінансова) санкція); № «форми Р» про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за платежем - податок на прибуток підприємств та фінансових установ комунальної власності в розмірі 8 451 269,04 грн. (6 761 015,43 грн. - основний платіж, 1 690 253,61 грн. - штрафна (фінансова) санкція); № «форми В4» про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 23578,00 грн.

Спірні податкові повідомлення-рішення прийняті внаслідок порушення позивачем вимог: п.14.1.181 ст.14, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.10, ст.201 ПК України, в результаті чого ЛМКП «Львівтеплоенерго» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 4 148 869,00 грн., та зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 23 578,00грн.; вимог п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138, п.138.2, п.138.4, п.138.8 ст.138 п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України в результаті чого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та фінансових установ комунальної власності в розмірі 6 761 015,43 грн.

Судом з'ясовано, що предметом дослідження у згаданому акті перевірки були господарські операції здійснені позивачем у періоді охопленому перевіркою із ТОВ «Українська нафто-газова компанія», ТзОВ «Газенергокомплект», ПП «Техінфо», ПВКП «Укрметалцентр», ТзОВ «Компанія «Лідер», ТзОВ «Фобос-Захід», ПП ВКФ «СБС-Постач», ПП «Восток». Обґрунтовуючи наявність порушень по взаємовідносинах з даними контрагентами перевіряючі дійшли висновку, що в ході перевірки не підтверджено отримання ТМЦ від згаданих контрагентів, правочини укладені без мети настання правових наслідків, встановлено проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди покупцям з метою штучного формування податкового кредиту, що не мають реального товарного характеру. Крім того, в основу вказаних висновків покладено отриману відповідачем від інших контролюючих органів узагальнену податкову інформацію по вказаних контрагентах.

Розглядаючи спір судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до п.14.1.181 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду (п.200.1 ст.200 ПК України).

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а)порядковий номер податкової накладної; б)дата виписування податкової накладної; в)повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г)податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ)місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д)повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е)опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є)ціна постачання без урахування податку; ж)ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з)загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и)вид цивільно-правового договору.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п.201.6 ст. 201 Кодексу). При цьому, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (п.201.4 ст. 201 ПК України).

Згідно з п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України, витрати операційної діяльності включають зокрема: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.138.2 ст. 138 цього ж Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.п.138.4 ст.138 цього ж Кодексу витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.8 ст.138 ПК України передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну) (в редакції до 01.01.2015 року).

Відповідно до вимог п.3.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.п.2.1 п.2 Положення). Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2 ст. 9 цього Закону).

З огляду на це, суд першої інстанції вірно вважав, що господарські операції повинні підтверджуватися належними первинними документами і лише ті документи, які відповідають зазначеним вище вимогам, можуть бути визнані допустимими засобами доказування відповідної господарської операції.

Розглядаючи спір судом першої інстанції з'ясовано, що між ТзОВ «Українська нафтогазова компанія» та ЛМКП «Львівтеплоенерго» 01.08.2012 року укладено договір купівлі-продажу природного газу №08/12-507/П/12-122. На виконання умов даного договору ТОВ «Українська нафтогазова компанія» передала, а ЛМКП «Львівтеплоенерго» прийняло природний газ в обсязі 7 112 984 куб.м. протягом січня-квітня та липня-серпня 2013 року згідно відповідних актів приймання-передачі.

На поставлений природний газ постачальником виписано належно оформлені податкові накладні. Оплата позивачем отриманого природного газу підтверджена платіжними дорученнями на р/р ТзОВ «Українська нафто-газова компанія».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на факт відсутності товарно-транспортних накладних, як на підставу висновків про безтоварність проведених операцій є необґрунтованим, оскільки предметом поставки був природний газ, що транспортується магістральними та розподільними трубопроводами ліцензованими організаціями. Товарно-транспортні накладні ж оформляються при транспортуванні автомобільним транспортом відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» та «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом», затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 14.10.1997 року № 363, котрі передбачають, що товарно-транспортна накладна є первинним обліковим документом, що складається при наданні транспортних послуг вантажовідправникам/вантажоодержувачам незалежним перевізником. Тому твердження податкового органу на те, що фактичної поставки природного газу не було, що підтверджується відсутністю ТТН є необгрунтованим, оскільки ТТН на такі поставки оформлятись не може.

При цьому судом першої інстанції вірно зазначено, що магістральними трубопроводами газ транспортується по всій території України ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України». Згідно матеріалів справи ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено договір з даною державною компанією №Б 2012-П-12 від 01.08.2012 року про надання послуг по транспортуванню природного газу магістральними трубопроводами. Предметом даного договору є надання газотранспортною організацією послуг по транспортуванню природного газу, закупленого Замовником у Постачальника (Постачальників), передача його ПАТ «Львівгаз» (для транспортування розподільними трубопроводами). Згідно п.4.11 Договору №Б 2012-П-12 від 01.08.2012 року представниками газотранспортної організації та ЛМКП «Львівтеплоенерго» було оформлено відповідні акти. Оплата позивачем послуг з транспортування, наданих ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» підтверджено платіжними дорученнями. ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» позивачеві виписано відповідні податкові накладні. Розподільними трубопроводами природний газ транспортувався ПАТ «Львівгаз» на підставі договору №2012/Т-ПР-01-2868 від 31.12.2012 року на розподіл природного газу. Предметом даного договору є надання послуг з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів ЛМКП «Львівтеплоенерго» або його споживачів. Факт виконаних робіт між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ПАТ «Львівгаз» підтверджено відповідними актами передачі-приймання робіт (послуг).

Крім того, судом встановлено, що між ЛМКП «Львівтеплоенерго», ПАТ «Львівгаз» та ТОВ «Українська нафтогазова компанія» було оформлено тристоронні акти приймання-передачі природного газу. Оплата позивачем послуг з транспортування, наданих ПАТ «Львівгаз», підтверджено відповідними платіжними дорученнями. ПАТ «Львівгаз» позивачеві виписано належні податкові накладні.

Отриманий природний газ від ТзОВ «Українська нафто-газова компанія», ЛМКП «Львівтеплоенерго» використало на виробництво електроенергії, що була реалізована ДП «Енергоринок» (ДПЕ) на підставі Договору №5829/01 від 22.12.2009 року. На виконання договору сторонами оформлено акти купівлі-продажу електроенергії. Позивачем виписано ДП «Енергоринок» податкові накладні.

Судом також встановлено отримання позивачем природного газу у грудні 2013 року, від ТзОВ «Газенергокомплект» згідно договору №3/032 від 31.05.2013 року, що підтверджується актом передачі - приймання природного газу №15 від 31.12.2013 року відповідно до якого продавцем було передано природній газ в кількості - 2657,178 тис.куб.м. Всього на загальну суму - 11 250 002,72 грн., в тому числі ПДВ - 1875000,45 грн. На поставлений природний газ постачальником виписано податкову накладну № 29 від 31.12.2013 року на 2 657 178 м. куб. вартістю 9 375 002,2 грн. (без ПДВ)/ 11 250 002,72 грн. (разом з ПДВ). Оплата позивачем отриманого природного газу підтверджується наступними платіжними дорученнями: №12917 від 30.12.2013року на 6 000 000 грн., №71 від 08.01.2014 року на суму 3 000 000грн., №82 від 09.01.2014 року на суму 1 000 000 грн., №132 від 10.01.2014 року на суму 1 250 002,72 грн. Даний природний газ транспортувався ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» на підставі укладеного договору. Сторонам підписано акт приймання-здачі виконаних робіт №377-12-2013 від 31.12.2013 року, відповідно до якого транспортовано 2 657 178 м.куб. і постачальником виписано податкову накладну №399 від 31.12.2013 року на суму 53 249,84 грн. ЛМКП «Львівтеплоенерго» оплатило надані послуги з транспортування згідно платіжного доручення від 10.01.2014 року №144. Розподільними трубопроводами даний газ транспортувався ПАТ «Львівгаз» згідно вищезгаданого договору. На підтвердження виконаних робіт між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ПАТ «Львівгаз» оформлено акт наданих послуг з транспортування природного газу газорозподільними мережами від 31.12.2013 року №ЛВ000038620. Отриманий природний газ від ТзОВ «Газенергокомплект», ЛМКП «Львівтеплоенерго» використало на виробництво електроенергії, що була реалізована ДП «Енергоринок» (ДПЕ) на підставі договору №5829/01 від 22.12.2009 року. На виконання договору сторонами оформлено акт купівлі-продажу електроенергії від 31.12.2013 року і ЛМКП «Львівтеплоенерго» виписано ДП «Енергоринок» податкову накладну 185 від 31.12.2013 року на суму 11 285 923,30 грн. Реалізацію електроенергії ДП «Енергоринок» включено ЛМКП «Львівтеплоенерго» до зобов'язань з ПДВ що вбачається з розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5 до податкової декларації з податку на додану вартість) за період січень-квітень, липень-серпень та грудень 2013 року). В даних розшифровках чітко зазначено ІПН постачальника, період виписки податкових накладних, обсяг зобов'язань.

Суми ПДВ, в частині вартості придбаного газу, отриманого від ТОВ «Українська нафто-газова компанія» та від ТзОВ «Газенергокомплект», включено до податкового кредиту, що вбачається з вищевказаних розшифровок.

З огляду на викладене суд першої інстанції вірно вважав, що вищевказані обставини справи спростовують твердження відповідача про неможливість підтвердження постачання ТОВ «Українська нафто-газова компанія» природного газу на ЛМКП «Львівтеплоенерго», зокрема щодо відсутності ТОВ «Українська нафто-газова компанія» за податковою адресою; встановлення перевіркою платника податків проведення останнім транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди покупцям з метою штучного формування податкового кредиту та не мають реального товарного характеру; не підтвердження фактичного придбання та транспортування газу; не підтвердження імпортного походження газу.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що згідно договорів поставки товарів, укладених із ПП «Техінфо» 01.12.2014 року, 19.11.2013 року, 10.10.2013 року, 29.10.2014 року, 03.04.2014 року, було поставлено запірну арматуру для непередбачуваних аварійних ремонтних робіт на районах теплових мереж., що підтверджується долученими до справи прибутковими ордерами, видатковими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями.

Позивачем придбано згідно договору №02/13-146 від 06.02.2013 року в ПВКП «Укрметалцентр» лист рифлений та лист стальний, що підтверджується належним чином оформленими прибутковими ордерами, видатковими накладними, податковими накладними, оплату здійснено згідно платіжних доручень. Дані товари було поставлено на склад ЛМКП «Львівтеплоенерго» для використання в роботі, що підтверджується зокрема актом витрат матеріалів №, та нарядами-замовленнями.

ТзОВ «Компанія Лідер» згідно договору підряду №011 від 21.05.2013 року було виконано роботи для ЛМКП «Львівтеплоенерго» по капітальному ремонту покрівлі котельні ТЕЦ-1 КТУ (3-4 котел). ЛМКП «Львівтеплоенерго» оплатило виконані роботи згідно платіжних доручень на суму 44 240 грн. та 60 434 грн. Факт виконання робіт підтверджується актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2013 року за формою КБ-2в, Відомістю ресурсів до даного Акту, Розрахунками прямих витрат і загальновиробничих витрат до акту, Розрахунком кошторисного прибутку від прямих загальновиробничих витрат.

ТзОВ «Фобос-Захід» було поставлено регулюючі клапани згідно договору поставки №03/14-149 від 19.03.2014 року, що підтверджується договором, платіжними дорученнями, прибутковим ордером, видатковими та податковими накладними, та вимогою з складу будматеріалів, згідно якої товар було передано на склад ТЕЦ-1.

ПП ВКФ «СБС-Постач» здійснило поставку для позивача ізоляційних матеріалів згідно договорів від 10.09.2014 року №09/14-266 та від 25.06.2014 року №06/14-223. Підтвердженням чого є належно оформлений: договір, платіжні доручення, прибуткові ордери, видаткові та податкові накладні, та вимоги з центрального складу, наряди-замовлення, акти витрат матеріалів. Для підтвердження якості поставленої продукції, даним контрагентом було надано відповідні паспорти (сертифікати якості), сертифікати якості, сертифікати відповідності, паспорти якості, санітарно-епідеміологічні висновки, висновки державної санітарно-епідеміологічної експертизи.

З ПП «Восток» укладено договір про надання інформаційних (консультаційних) послуг від 01.08.2014 року №5, згідно якого ПП «Восток» надавало підприємству інформаційно-консультаційні послуги з питань ліцензування та провадження діяльності у сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, інших видів діяльності, отримання дозволів на провадження інших, не ліцензованих видів діяльності, консультації з питань ведення окремого бухгалтерського обліку по кожному ліцензованому виду діяльності, що провадиться підприємством, з дотриманням єдиних методологічних основ, установлених законодавством України, з урахуванням особливостей діяльності підприємства, а також з питань ведення бухгалтерського обліку і подання звітності. Підтвердженням надання даних послуг є належним чином оформлені: договір, платіжні доручення, акти приймання-передачі наданих послуг, податкові накладні.

При цьому, судом з'ясовано, що не заперечувалось відповідачем, за результатами господарських операцій з ТзОВ «Компанія Лідер» та ТзОВ «Фобос-Захід» вартість придбаних товарів, робіт/послуг в даних суб'єктів господарювання до складу валових витрат ЛМКП «Львівтеплоенерго» включена не була.

У даній спірній ситуації суд першої інстанції правильно зазначив, що чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, бо поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Отже вищенаведені фактичні обставини справи та наведені документи доводять факт придбання товарів, робіт/послуг позивачем у ТзОВ «Газенергокомплект», ПП «Техінфо», ПВКП «Укрметалцентр», ТзОВ «Компанія «Лідер», ТзОВ «Фобос-Захід», ПП ВКФ «СБС-Постач», ПП «Восток» та використання їх у власній господарській діяльності.

При цьому суд вірно вказав, що згідно п.102.1 ст.102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дні у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. П.114.1 ст.114.1 ПК України передбачено, що граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов'язань, визначених ст. 102 цього Кодексу

Крім того, суд вірно зазначив, що розрахунок податкового зобов'язання та штрафні (фінансові) санкції за податковим повідомленням-рішенням № «форми Р» про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за платежем - податок на додану вартість, суми донарахувань по операціях з ТОВ «Українська нафтогазова компанія» за березень та квітень 2013 року в сумі 1071341,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 267 835, 25 грн., визначені позивачу поза межами строків давності для донарахувань сум грошових зобов'язань податковим органом. Відповідачем не спростовано доводів позивача, щодо незаконності згаданого податкового повідомлення-рішення, в частині донарахування сум грошових зобов'язань по якому здійснено поза межами встановленого строку давності.

Щодо тверджень відповідача про відсутність документів, що підтверджують перевезення товарів, зокрема товарно-транспортних накладних, то суд першої інстанції вірно вказав, що товарно-транспортні накладні та дорожні (шляхові) листи не є документами суворої звітності, їх складання та оформлення не є обов'язковим. Товарно-транспортна накладна за своєю суттю є підтвердженням придбання автотранспортних послуг і єдиною підставою для включення до складу валових витрат сплачених сум за автотранспортні послуги. Відсутність товарно-транспортної накладної свідчить про відсутність підстав для віднесення до складу валових витрат, витрат за автотранспортні послуги, а не витрат з придбання товарів. Товарно-транспортна накладна не є визначальною підставою для віднесення витрат пов'язаних з придбанням товарно-матеріальних цінностей до складу валових витрат, оскільки відповідною транспортною документацією мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не операції з придбання товарно-матеріальних цінностей. Таким чином, в платника податків відсутній законодавчо встановлений обов'язок підтверджувати факт отримання товару товарно-транспортною документацією, за наявності інших документів бухгалтерського обліку, що підтверджують факт отримання платником податків товарів, а відтак, висновки податкового органу про відсутність такої на підтвердження факту понесення валових витрат та податкового кредиту платника податків є безпідставними.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що не заслуговують на увагу твердження відповідача з приводу відсутності доказів імпортного походження газу, ким сплачувалося мито та інші платежі пов'язані із розмитненням такого товару, оскільки ЛМКП «Львівтеплоенерго» не є імпортером придбаного газу, тому не зобов'язане зберігати чи вимагати в своїх постачальників документи, що підтверджують рух такого газу від його виробника/добувача.

Даючи оцінку вироку Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2016 року по справі №464/4037/16-к, на який покликався відповідач, то суд першої інстанції вріно зазначив, що згідно ч.4 ст.72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Відповідно до ч.1 ст.205 КК України - фіктивне підприємництвом є створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона. Відповідно до ч.1 ст.18 КК України суб'єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність. Тобто, згідно норм Кримінального кодексу саме фізична, а не юридична особа є суб'єктом злочину. Обставини щодо діяння фізичної особи, встановлені під час розгляду кримінальної справи відносно цієї фізичної особи, не можна вважати обов'язковими при оцінці адміністративним судом правомірності поведінки юридичної особи-контрагента, якщо йдеться про відповідальність за порушення податкового законодавства цією юридичною особою. Тобто, обставини, встановлені вироком суду у кримінальній справі відносно фізичної особи, не можуть бути покладені в основу судового рішення в адміністративному процесі без їх перевірки та підтвердження належними та допустимим доказами.

Згідно зазначеного вище вироку не вказано яка саме незаконна діяльність ОСОБА_1 прикривалася ТзОВ «Фобос-Захід», в чому (діях чи бездіяльності) вона полягала, за участі яких інших, крім встановленої особи, фізичних осіб та юридичних осіб здійснювалася така незаконна діяльність. Вказаним вироком не окреслено коло суб'єктів господарювання реального сектору економіки з якими здійснювалося лише документальне оформлення господарських операцій без реального їх проведення, відображення фіктивних господарських операцій у податковому та бухгалтерському обліку з метою мінімізації останніми податкових зобов'язань. Більше того, вирок не містить інформації про надання ОСОБА_1 під час розслідування кримінальної справи чи укладення угоди про визнання винуватості пояснень стосовно того, що під час перебування на посаді директора ТзОВ «Фобос-Захід» він не укладав жодних договорів чи не підписував первинних документів, податкових накладних а також податкову звітність ТзОВ «Фобос-Захід». Також у згаданому вироку позивач відсутній серед переліку підприємств, установ і організацій яким штучно формувався податковий кредит, господарські операції між ТзОВ «Фобос-Захід» та позивачем, а також документи на підставі яких позивачем відображено в обліку спірні господарські операції не були предметом оцінки в межах кримінальної справи №464/4037/16-к.

Також відповідачем не надано доказів порушення ТзОВ «Фобос-Захід» норм податкового законодавства, що виявлені при перевірці господарських операцій з ЛМКП «Львівтеплоенерго».

З огляду на це, суд вірно вважав, що наведене в сукупності дає підстави стверджувати, що поряд із прикриттям незаконної діяльності, ТзОВ «Фобос-Захід» здійснювало із позивачем реальні господарські операції.

Крім того, суд першої інстанції підставно вважав, що доводи позивача, щодо фіктивності господарських операцій між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ТОВ «Українська нафтогазова компанія», бо останній відсутній за місцем знаходження станом на 23.04.2014 року та до ЄДР внесені відомості про його відсутність за місцем знаходження станом на 18.07.2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки фактична поставка газу здійснювалась в січні - квітні, липні та серпні 2013 року, а перші ознаки фіктивності ТзОВ «Українська нафто - газова компанія» зафіксовані 23.04.2014 року.

Крім того, розглядаючи спір суд правильно зазначив, що слід звертати увагу на обов'язковість врахування правового висновку Верховного Суду України, який міститься в Постанові від 03.03.2016 року по справі №5-347кс15 (ст.458 КПК України), згідно із яким не припустимим є встановлення преюдиціальних фактів щодо осіб, які не є учасниками даного конкретного кримінального провадження. Як зазначає Верховний Суд України, встановлення такої преюдиції, суперечить передбаченим ст. 7 КПК України загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Більше того відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини першої ст. 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Тому суд не може надати оцінку законності чи незаконності, наявності підстав чи безпідставності формування податкового кредиту з ПДВ та валових витрат з податку на прибуток підприємствами - контрагентами ТОВ «Українська нафто - газова компанія», оскільки це б привело до порушення загальних засад кримінального судочинства (ст.129 Конституції України та ст.7 КПК України) таких як змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 22 КПК України), забезпечення права на захист (п. 6 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 20 КПК України), тощо, а також, не відповідало б правовому висновку Верховного Суду України, зробленого в постанові від 03.03.2016 року по справі № 5-347кс15.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що визнання особи винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України з огляду на презумпцію невинуватості та індивідуальний характер юридичної відповідальності не призведе автоматично до встановлення фактів незаконності формування податкового кредиту з ПДВ та валових витрат з податку на прибуток підприємств контрагентами ТОВ «Українська нафто - газова компанія».

Аналогічна позиція викладена і в рішеннях Європейського суду з прав людини: рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 р. (заява № 803/02) у справі «Інтерсплав проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 р. (заява № 3991/03) «Справа БУЛВЕС проти Болгарії»; рішення Європейського суду з прав людини від 18.03.2010 року (заява № 6689/03) у справі «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії».

З огляду на це, суд правильно вважав, що якщо TзOB «Українська нафто - газова компанія» здійснювало фіктивну діяльність, то відповідальність за таке порушення має нести саме це підприємство, а не позивач, оскільки останній не має відношення до незаконної діяльності TOB «Українська нафто - газова компанія» та не був обізнаний про її здійснення та не вчиняв незаконних дій щодо такої діяльності, а позивачем надано первинні документи, які дають право на формування витрат та віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту. Крім того, у відносинах з позивачем від імені ТОВ «Українська нафто-газова компанія» діяв як директор Товариства, так і заступник директора з комерційних питань ОСОБА_2. Саме останнім було підписано договір між даними суб'єктами взаємовідносин та більшість первинних документів зі сторони ТОВ «Українська нафто-газова компанія». Між тим, посилаючись на наявність фіктивного підприємництва, контролюючим органом не доведено, що метою створення TOB «Українська нафто-газова компанія» було саме ухилення від сплати податків та зборів. Також відповідачем не надано доказів щодо здійснення TзOB «Українська нафто-газова компанія» незаконної діяльності з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди після створення вказаного підприємства, зокрема в межах господарських операцій з ЛМКП «Львівтеплоенерго» впродовж 2013 року.

Тому суд першої інстанції правильно вважав, що обставини та висновки, викладені в ухвалі Червонозаводського районного суду міста Харкова Харківської області від 07.09.2016 року у справі №646/8865/16-к, не поширюються на предмет спору в даній справі, що розглядається.

На підставі досліджених письмових доказів, суд першої інстанції підставно вважав, що поставлений природний газ позивачем був фактично отриманий, оплачений та використаний у власній господарській діяльності. З урахуванням співвідношення вчинених господарських операцій з видами господарської діяльності позивача, в результаті господарських операцій з ТзОВ «Українська нафто-газова компанія» у позивача відбулись зміни в структурі активів, зобов'язань та у власному капіталі, що свідчить про наявність ділової мети, визначення якої наведено у пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України як причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Крім того, представник позивача у суді першої інстанції ствердив, що обставини щодо наявності спеціальної податкової правосуб'єктності TзOB «Українська нафто-газова компанія» та інших контрагентів, по відносинах з якими відповідачем здійснено донарахування позивачу сум грошового зобов'язання по оспорюваних податкових повідомленнях-рішеннях, перевірялись позивачем на момент укладення спірного договору та виконання господарських операцій згідно даних ЄДР та Реєстру платників ПДВ офіційного порталу Державної фіскальної служби.

Судом першої інстанції не встановлено, а відповідачем не було надано доказів про те, що позивач діяв без належної обачності та був обізнаним про допущення його контрагентом певних порушень законодавства при створенні підприємства чи веденні господарської діяльності, оскільки, укладаючи угоду зі своїми контрагентом, позивач мав всі підтвердження господарської правосуб'єктності контрагента: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов'язання, нести за ними відповідальність тощо.

При цьому суд правильно зазначив, що чинне законодавство України покладає відповідальність на особу, яка вчинила порушення певних норм податкового законодавства, і не містить норм, які можуть бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання. Більше того Європейський суд з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив наступне:

« 69.Суд окремо зазначає, що компанія-заявник не мала абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ. Отже, Суд вважає, що незважаючи на повне виконання своїх зобов'язань, компанія-заявник була поставлена у несприятливі умови, так як було незрозуміло чи може вона віднести до податкового кредиту суму ПДВ, сплачену постачальнику у складі придбаних товарів, оскільки визнання чи невизнання права на податковий кредит також залежало від висновків податкових органів, чи своєчасно виконав свої зобов'язання з подання звітності з ПДВ постачальник. 70.1, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності. 71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов'язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов'язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу №1».

З огляду на це вірним є висновок суду першої інстанції, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в зазначеному рішенні, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо особи, яка допустила порушення. Ця обставина не є підставою для позбавлення іншого платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Тому необґрунтованими є доводи відповідача щодо негативних наслідків для позивача через порушення, допущені TOB «Українська нафто-газова компанія», оскільки юридична відповідальність носить індивідуальний характер.

Аналогічний висновок міститься в Рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява N 803/02), «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік. заява N 6689/03).

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту та складу витрат на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з контрагентами, оскільки господарські операції між позивачем та такими контрагентами мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, що зумовлює хибність висновків податкового органу про вчинення платником податків порушень податкового законодавства щодо неправомірності формування податкового кредиту з ПДВ та валових витрат по взаєморозрахунках з вказаними контрагентами за період, що перевірявся, а відтак вони не можуть бути покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на предмет визнання недійсними в установленому порядку вищевказаних договорів та порушення законодавства України в момент складання наявних у позивача податкових накладних.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління ДФС України - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року по справі № 813/517/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.В. Ільчишин

Т.І. Шинкар

Повний текст виготовлений 10.07.2017 року