Справа № 813/1455/17
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року справа № 813/1455/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

судді Гулика А.Г.

судді Братичак У.В.

при секретарі Новак Л.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Клапчука Р.Я.

представника третьої особи - Сагайдака Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що позивач не може повернутись на територію Ємену та змушений шукати захисту в Україні через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через побоювання загальнопоширеного насильства в умовах збройного конфлікту, систематичного порушення прав людини, а також небажання повертатись до країни походження через важку гуманітарну кризу, яка наразі вирує по всій країні, що підтверджується публікаціями у ЗМІ. Влада Ємену не здатна забезпечити захист позивачеві від загрози загальнопоширеного насильства в умовах збройного конфлікту. На думку позивача, відповідач, приймаючи рішення, належним чином не вивчив та не проаналізував інформацію по країні походження - Ємен, що може бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, позивач вважає оскаржуване рішення ДМС України необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечували, мотивуючи свою позицію тим, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, оскільки подана позивачем заява є немотивованою, адже не містить передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов. На думку відповідача у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон пов'язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту. За твердженням відповідача, наведені в заяві та протоколах співбесід позивачем відомості не можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду; заявником не надано до органу міграційної служби доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині.

У судовому засіданні представники відповідача та третьої особи заперечення підтримали, просили в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить наступних висновків.

Громадянин Ємену ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся 11.10.2016 року до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи позивача 2016LV 0025 вбачається, що позивач народився у м. Аль-Даман-Кса, Саудівська Аравія, є громадянином Ємену, за національністю - араб, віросповідання - мусульманин, освіта - вища: закінчив Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» та отримав диплом спеціаліста 23.06.2016 року, здобув ступінь спеціаліста, за спеціальністю стоматологія.

Сімейний стан - не одружений, Рідна мова - вільно володіє англійською, російською мовою, розуміє українську.

Дані про особу встановлено на підставі національного паспорта громадянина Республіки Ємен НОМЕР_1, виданого 03.09.2012 р. SANA`A (дійсний до 03.09.2018 р.)

Зі слів позивача було встановлено, що в країні походження він працював в медичному центрі масажистом в 2006-2007 рр. В Україні, після закінчення університету у 2016 році - не працював. На сьогоднішній день не працює, знаходиться в пошуку роботи через Інтернет.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказує, що не може повернутися до Республіки Ємен, оскільки там небезпечно, іде війна, і його можуть вбити. За словами ОСОБА_1 у нього в Ємені майже нікого не залишилося, батьки живуть в Саудівській Аравії. Він сам народився в Саудівській Аравії, а поїхати туди не може, бо немає реєстрації, тому що такі там закони. Офіційно зареєстрований тільки батько, у всіх решта членів сім'ї немає реєстрації. Стверджує, що батьки проживають в Саудівській Аравії близько 30 років, також з ними знаходяться всі неповнолітні діти: два брата та три сестри, які народилися в Саудівській Аравії. Зв'язок із ними ОСОБА_1 підтримує кожний день. За словами позивача, батьки не мають громадянства Саудівської Аравії. Батько має дозвіл на проживання в Саудівській Аравії, а всі інші члени сім'ї живуть на реєстрації батька.

ОСОБА_1, навчався в Тернопільському державному медичному університеті імені І.Я. Горбачевського з 2011р. до 2016р. Приїхав в Україну у 2009 році з метою навчання та був 25.02.2013 року документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2, дійсною до 20.08.2016 р. Відповідно до клопотання приймаючої сторони, рішення УДМС України в Тернопільській області посвідку на тимчасове проживання позивача було скасовано.

25.08.2016 працівниками Тернопільського МВ УДМС України у Львівській області на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, з терміном виїзду до 21.09.2016. Також було проставлено у паспорті позивача штамп про заборону в'їзду в Україну строком на 3 роки до 25.08.2019 року. Дане рішення щодо виїзду з України позивачем не було виконано.

В період з 2012 до 2016 років позивач декілька раз відвідував країну походження. Востаннє в'їхав на територію України 06.07.2014 р. літаком з Ємену до Києва (Бориспіль). Після цього територію України не покидав. Також ОСОБА_1 оформляв візу для відвідин батьків в Саудівській Аравії: 20.07.2013 року - термін перебування на 90 днів та 13.07.2014 року - термін перебування на 30 днів.

Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС України не звертався, у зв'язку з тим, що навчався та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні. До ГУ ДМС України у Львівській області позивачу порадив звернутися студент, який також подавав свої документи до Львова для отримання статусу біженця.

Після закінчення ВУЗу позивач хотів продовжити своє проживання в Україні, але не зміг. У нього є наречена, він має намір з нею одружитися і залишитися проживати в Україні.

За результатами розгляду особової справи №2016LV 0025 громадянина Ємену ОСОБА_1, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлено відповідним висновком від 15.02.2017 року.

Згідно вказаного висновку, працівники ГУ ДМС України у Львівській області навели наступні обставини, які стали підставою для відмови позивачу у наданні відповідного статусу:"

1. Заявник виїхав із Республіки Ємен в Україну, ще до початку конфлікту, але у зв'язку із воєнними діями і ситуацією безпеки в країні він має побоювання щодо свого повернення на момент розгляду його заяви. А саме, заявник має побоювання зазнати шкоди з боку будь-якої із сторін учасниць конфлікту у формі вбивства чи інших форм фізичного насильства, а також примусового вербування до збройних сил для залучення до конфлікту. Факт конфлікту, що відбувається у Ємені підтверджується інформацією по країні походження.

2. Заявник ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій. Він не приймав участь у демонстраціях проти уряду Ємену. Серед тверджень, які надав заявник, він не навів фактів свого особистого переслідування в країні походження Ємен. До виїзду із країни у 2009 р. він не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів.

3. Хоча заявник і має побоювання зазнати шкоду у разі повернення до Ємену через збройний конфлікт, проте ризик застосування цієї шкоди не пов'язаний із жодною із ознак перерахованих у визначенні біженця.

4. Немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

5. Серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених п. 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

6. ОСОБА_1 виїхав із Республіки Ємен у 2009 році, тобто до початку конфлікту (який почався у 2014 році, що підтверджується інформацією по країні походження). Тому факт, що заявник прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з метою навчання не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилася після його виїзду. Таким чином заявник може вважатися особою, яка залишилася в Україні внаслідок висловленої ним загрози.

7. Конфлікт у Ємені характеризується високою інтенсивністю загального насилля. У цьому контексті, серйозні порушення прав людини є поширеним явищем і існує реальний ризик застосування поводження забороненого ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином можна зробити висновок, що у разі повернення до Ємену заявнику буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Європейської Конвенції. В той же час слід звернути увагу на те, що ОСОБА_1 прибув в Україну у 2009 році на навчання та законно знаходився на території України, був документований посвідкою на тимчасове проживання до 20.08.2016 р. Подальше його перебування в Україні було незаконним і, як вбачається з матеріалів особової справи, виправити цю ситуацію заявник наміру не мав аж до моменту, коли перед заявником постала загроза видворення за межі України.

8. Оскільки умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», внаслідок яких заявник не може повернутися до країни свого походження Ємену, виникли у нього під час перебування на території України, то до нього повинні застосовуватися вимоги частини п'ятої статті 5 Закону. Проте заявник не скористався своїм законним правом звернутися за захистом в Україні в установленому порядку, коли у нього виникли умови зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, а зробив це лише через 2,5 місяці, після того, як працівниками Тернопільського МВ УДМС України у Львівській області, на підставі ст..26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з терміном виїзду до 21.09.2016. Вищенаведене свідчить про те, що ОСОБА_1 на момент приїзду в Україну, ні на момент виникнення умов зазначених в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, не мав наміру звертатися за захистом в Україні та вбачає у зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надійний спосіб легалізації на території України, що ставить під сумнів обґрунтованість заявлених побоювань та звернення в цілому, а відповідно у нього немає підстав для надання йому додаткового захисту відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

9. За інформацією Посольства України в Королівстві Саудівської Аравії (КСА), необхідною передумовою легального влаштування за кордоном на роботу є, зокрема, отримання до в'їзду в країну дозволу на працевлаштування та відповідно в'їзд до КСА по робочій візі. Слід пам'ятати, що після приїзду до Саудівської Аравії з метою працевлаштування, необхідно оформити в органах імміграції країни посвідку на тимчасове проживання, яка наразі оформлюється на 1 рік та продовжується на такий же період після закінчення терміну дії. Наразі Саудівська Аравія відчуває гостру потребу у високваліфікованих інженерах та співробітниках медичної сфери. Виходячи із вищенаведеного, у заявника є можливість поїхати проживати до Саудівської Аравії, де народився він сам та протягом 30 років проживають його батьки. Враховуючи те, що ОСОБА_1 здобув в Україні вищу освіту, закінчивши Державний вищий навчальний заклад Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України та отримав диплом спеціаліста 23.06.2016 року, за спеціальністю стоматологія це дає можливість заявнику отримати дозвіл на працю у медичній галузі, а згодом після дотримання всіх вимог і громадянства Саудівської Аравії".

Рішенням Державної міграційної служби України від 15 березня 2017 року № 78-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону №3671 (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно зі ст. 1 Закону №3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом № 3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону №3671 до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі Положення № 360), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Згідно зі ст.10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Директива Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

В обґрунтування поданої заяви позивач вказав, що в країні його походження Ємен відбувається збройний конфлікт та мають місце систематичні порушення прав людини.

Водночас, відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Фактів, що позивач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди, також не встановлено. Відомості, які надав позивач, носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього.

Ситуація військового конфлікту у Ємені та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак, при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами позивача, в тому числі з батькам позивача, які протягом останніх 30 років проживають на території Королівства Саудівська Аравія, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

Суд звертає увагу, що основною причиною виїзду позивача з Ємену у 2009 році, стало навчання в Україні. Позивач покинув країну громадянської належності ще до початку збройного конфлікту.

Тобто, метою звернення позивача до міграційної служби є факт загрози видворення за межі України за невиконання позивачем рішення від 25.08.2016 Тернопільського МВ УДМС України у Львівській області про примусове повернення а не той факт, що у Ємені відбувається внутрішній збройний конфлікт та систематичне порушення прав людини і в нього виникли побоювання стати жертвою переслідування через побоювання загальнопоширеного насильства.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що після закінчення навчання у ВУЗі, позивач зволікав зі зверненням до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Подальше його перебування в Україні було незаконним і, як вбачається з матеріалів особової справи, виправити цю ситуацію позивач наміру не мав аж до моменту, коли перед ним постала загроза видворення за межі України.

Суд позитивно оцінює доводи відповідача про те, що позивач має реальну можливість звернутись до компетентних органів Королівства Саудівської Аравії з метою отримання візи та документів для працевлаштування у вказаній країні, з огляду на те що батьки позивача більше 30 років проживають на території вказаної країни.

З огляду на викладене вище суд дійшов висновку, що позивачем не було надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування позивача на батьківщині, а його посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. Позивач добровільно покинув країну свого походження з метою навчання на території України. Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем під час розгляду даної адміністративної справи наведено об'єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами, а тому оскаржуване рішення відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту суд вважає законним та обґрунтованим. Таким чином, відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення.

Таке рішення повністю відповідає зібраним матеріалам особової справи, прийняте в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 24, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

Постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.07.2017 року.

Головуючий суддя Р.М. Брильовський

Суддя А.Г. Гулик

Суддя У.В. Братичак