Справа № 820/1103/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 р. Справа № 820/1103/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Яковенка М.М.

суддів: Лях О.П., Старосуда М.І.

секретарі судового засідання: Жданюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги Апеляційного суду Харківської області, Державної судової адміністрації України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року по справі № 820/1103/17 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Харківської області, треті особи Державна казначейська служба України, Державна судова адміністрація України про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Харківської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, в якому просила суд: визнати відмову у розрахунку та виплаті їй вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною, а її право - порушеним; зобов'язати Апеляційний суд Харківської області нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року задоволено позов (а.с.63, 64-67).

Визнано відмову Апеляційного суду Харківської області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при виході у відставку - неправомірною.

Зобов'язано Апеляційний суд Харківської області (61001, м. Харків, м. Героїв Небесної Сотні, 36, код 02894131) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, інн. НОМЕР_1) вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою. Вирішене питання щодо судового збору.

Відповідачі, Апеляційний суду Харківської області, Державна судова адміністрації України не погодившись з постановою суду першої інстанції, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, подали апеляційні скарги в яких просили постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Апелянти наголошують на тому, що на момент звільнення позивача норма (ст..136 Закону №2453), що регулювала питання виплати судді , який вийшов у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила чинність з 01.04.2014 року. Тобто, відсутні правові підстави для нарахування та виплати такої вихідної допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. Згідно ст. 41 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_1 з 28.12.1992 працювала на посаді судді Апеляційного суду Харківської області.

08 вересня 2016 року постановою Верховної Ради України, відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, у зв'язку із подачею заяви про відставку звільнено суддю Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1.

Наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 16.09.2016 № 04-03/74-ос, відповідно до постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08 вересня 2016 року №1515-VIII суддю ОСОБА_1. відраховано зі штату вищезазначеного суду.

Позивач звернулась до Апеляційного суду Харківський області із заявою про виплату вихідної допомоги.

Листом від 14.02.2017 № 03-55/2566 відповідач повідомив позивача, що на час відрахування її зі штату Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII виключено норму ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про виплату суддям при виході у відставку вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У зв'язку з припиненням дії ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування видатків по даному виду нарахувань по КЕКВ 2110 «Оплата праці» з 01 квітня 2014 року Державною судовою адміністрацією України не здійснюється, додаткові кошти для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку з 01.04.2014 по теперішній час суду не виділяються. Також зазначено, що Апеляційний суд Харківської області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, якому затверджує кошти на відповідний рік і додатково призначає головний розпорядник бюджетних коштів - Державна судова адміністрація України, у зв'язку з чим позивачу запропоновано звернутися для вирішення питання щодо нарахування та виплати вихідної допомоги до Державної судової адміністрації України.

Позивач не погоджуючись з відмовою відповідача в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги звернулась за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту як і до виходу у відставку, а тому скасування вихідної допомоги при виході у відставку є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими Законами України.

Колегія судів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453- VI (в редакції, яка діяла на час прийняття постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 08 вересня 2016 року №1515-VIII) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до частин 2, 6 статті 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла на час прийняття постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 08 вересня 2016 року №1515-VIII), питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України" №1166-VІІ від 27.03.2014 року (далі - Закон №1166-VІІ) внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону №1166-VІІ зміни, передбачені розділом ІІ, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

Тобто, починаючи з 01.04.2014 року положення норм ст..136 Закону, що регулювало питання вихідної допомоги перестало існувати. Питання щодо вихідної допомоги, вирішене вже в іншому законодавчому акті, безпосередньо в ст..143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402 (в новій редакції), якою передбачено виплату судді, що вийшов у відставку вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою. В той же час, на час звільнення позивача, ця норма ще не набрала законної сили. Положення зазначеного Закону набуло чинності лише 30.09.2016 року. Тобто, позивач у всяк випадку не підпадав під правове регулювання стосовно виплати вихідної допомоги, визначальним моментом якої є час, коли особа йде у відставку, а не тоді, коли вона продовжує працювати під час дії тієї норми, що регулювало зазначені правовідносини. Позивач не вийшов у відставку під час дії такої норми.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом №1166-VІІ від 27.03.2014 року зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 11.10.205 року №8-рп/2005, 19.11.2013 року №10-рп/2013 є безпідставним, оскільки ці рішення не мають впливу на характер спірних правовідносин, що виник між сторонами стосовно вихідної допомоги судді, який йде у відставку.

В той же час, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/201З висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально - побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, вихідна допомога при виході судді у відставку не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, а тому колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно - правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016 року), якими не передбачалась виплата вихідної допомоги при виході у відставку.

Також колегія суддів зазначає, що відмовляючи у задоволенні заяви, Відповідач діяв з урахуванням вимог законодавства, та він не міг застосовувати не існуючої норми. Відповідач, не є особою, яка сама встановлює та визначає правове регулювання питань щодо такої виплати з наведених підстав, відповідач є суб'єктом владних повноважень, який є виконавцем в межах цих відносин, та нормотворенням не займається.

Відповідно до зазначеного, Відповідач при прийнятті рішення про відмову у проведенні нарахуванні та виплати вихідної допомоги діяв на підставі, у межах повноважень та згідно чинного законодавства України, а тому не порушив права та законні інтереси позивача. Відповідач не мав правових підстав для застосування до спірних правовідносин положення норм, що регулювали спірні питання в редакції до втрати їх чинності, та які на час виходу у відставку вже не існували. Такої правової можливості не має також і суд.

З огляду на наведене, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції як такої, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Надання неналежної правової оцінки встановленим фактичним обставинам справи, привело суд першої інстанції до неправильного вирішення справи та помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги, а тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про задоволення позову, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 202 КАС України та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст.2, 11, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211-212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Апеляційного суду Харківської області, Державної судової адміністрації України - задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року по справі № 820/1103/17 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

У повному обсязі буде складена 10 липня 2017 року.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.