Справа № 815/1677/16
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1677/16

Категорія: 11 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів Яковенка І.М., Медецької В.Ю., Доброва Ю.І. та Дубчака Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 , підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , Міністра оборони України та Міністерства оборони України про визнання протиправними бездіяльності та дій, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 , підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , Міністра оборони України та Міністерства оборони України. З урахуванням заяви про зміну та збільшення позовних вимог позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 , що виразилися в ненаданні позивачу медичної допомоги у період з 17 грудня 2016 року;

- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 , що виразилися у вигнанні позивача 17 грудня 2016 року за межі військової частини у хворобливому стані без проїзних документів, добових та сухпайка;

- визнати протиправними дії підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_4 , які виразилися у висловлюванні стосовно позивача погроз застосування зброї;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 17 грудня 2015 року № 163 в частині, що стосується старшого солдата ОСОБА_1 ;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 поновити позивача у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2015 року по дату винесення рішення суду;

- стягнути з відповідачів на користь позивача солідарно 118000 грн. у якості компенсації моральної шкоди;

- визнати протиправною бездіяльність Міністра оборони України та Міністерства оборони України щодо не застосування заходів за наслідками розгляду звернення позивача від 18 грудня 2015 року про порушення його прав, незастосування заходів щодо реагування на неправомірні дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , незабезпечення відновлення порушених прав позивача (т. 1 а. с. 78-82, 83-87).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 в частині вимог до командира військової частини НОМЕР_1 щодо скасування наказу від 17 грудня 2015 року № 163 в частині, що стосується ст. солдата ОСОБА_1 , поновлення позивача у списках особового складу в/ч НОМЕР_1 та стягнення на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу залишено без розгляду на підставі ч. 3 ст. 99 КАС України (т. 1 а. с. 225-228, 274-276).

В обґрунтування позову зазначалось, що старший солдат ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 14 грудня 2015 року позивач звернувся до фельдшера в/ч НОМЕР_1 зі скаргою на біль у попереку, у зв`язку з чим йому було запропоновано пройти 15 грудня 2015 року медогляд у шпиталі, але названої дати позивач за графіком заступив у наряд. 16 грудня 2015 року, після наряду, позивач звернувся до фельдшера і попросив перенести медогляд на 17 грудня 2015 року, з чим вона погодилась. 17 грудня 2015 року о 08:00 год. на розводі позивача повідомили про перевід його до іншої військової частини у м. Біла Церква, після чого позивач надав командиру в/ч НОМЕР_1 рапорт про відмову виїжджати із частини через незадовільний стан здоров`я. При замірюванні температури фельдшер зафіксувала температуру тіла на рівні 37,4 градусів, про що зроблено відмітку в його рапорті. У проміжок часу з 12:00 год. до 13:00 год. того ж дня у позивача вдруге заміряли температуру та знову зафіксували температуру тіла вище ніж 37 градусів. Того ж дня підрозділ вишикували, та підполковник ОСОБА_4 під час своєї промови зазначив, що він може застосувати до позивача зброю, якщо останній не виконає наказ про його переведення. О 16:30 год. начальник штабу мобільного вузла зв`язку в/ч НОМЕР_1 наказав позивачу збирати речі для вибуття із військової частини. Клопотання позивача залишитись у частині щоб переночувати не було задоволено та його у супроводі військовослужбовців мобільного вузла зв`язку вивели за контрольно-пропускний пункт частини, не надавши проїзних документів, добових та сухпайка. Позивач переночував у знайомих та 18 грудня 2015 року звернувся до лікаря в Одеському військовому шпиталі зі скаргою на біль у попереку, який до названого часу підсилився. У госпіталізації йому було відмовлено через відсутність направлення від командування військової частини. Того ж дня позивач звернувся до військового прокурора, який направив його до Військової служби правопорядку, де позивач написав звернення, в якому описав названі вище події, після чого поштою відправив скаргу Міністру оборони України. 19 грудня 2015 року позивач з`явився в Ізмаїльський об`єднаний військовий комісаріат, про що був зроблений запис черговим. 21 грудня 2015 року позивач викликав швидку, яка зафіксувала температуру його тіла на рівні 38,6 градусів. В подальшому, до 11 лютого 2016 року, ОСОБА_1 проходив лікування з приводу остеохондрозу поперекового відділу. На думку позивача, бездіяльність та дії відповідачів є протиправними.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а саме, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, п. 59 Розділу 2 та п. 67 Розділу 3 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, на думку апелянта, судом порушено норми процесуального права у зв`язку із задоволенням клопотання позивача про витребування доказів та допит свідка, проте названі докази витребувані не були, а свідок допитаний не був. Крім того, судом не прийнято до уваги, що на момент видворення з військової частини 17 грудня 2015 року позивач потребував медичної допомоги та наполягав на її наданні. У зв`язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник військової частини НОМЕР_1 та представник Міністра оборони України просять залишити оскаржене судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи позивача в підтримку апеляційної скарги, а також представників відповідачів про залишення постанови суду першої інстанції без змін, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є старшим солдатом Збройних Сил України, який до 17 грудня 2015 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

17 грудня 2015 року о 08:00 год. на розводі ОСОБА_1 повідомлено про перевід його до іншої військової частини у м. Біла Церква на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 17 грудня 2015 року № 163, після чого позивач надав командиру в/ч НОМЕР_1 рапорт про відмову виїжджати із частини через незадовільний стан здоров`я.

При медичному огляді 17 грудня 2015 року фельдшер військової частини, за відсутності симптомів захворювань, що перешкоджають вибуттю ОСОБА_1 до іншої військової частини, зафіксувала у позивача підвищення температури тіла до 37,4 градусів, про що зроблено відмітку у його рапорті. О 13:00 год. того ж дня у позивача вдруге заміряли температуру та зафіксували зниження температури тіла, після чого фельдшером в журналі реєстрації хворих в/ч НОМЕР_1 зроблено запис, що на момент огляду ОСОБА_1 може бути переведений в іншу військову частину.

О 16:30 год. начальник штабу мобільного вузла зв`язку в/ч НОМЕР_1 наказав позивачу зібрати речі для вибуття із військової частини. Клопотання позивача залишитись у частині щоб переночувати не було задоволено та його у супроводі військовослужбовців мобільного вузла зв`язку вивели за контрольно-пропускний пункт військової частини.

18 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до лікаря в Одеському військовому шпиталі зі скаргою на біль у попереку. У госпіталізації позивачу було відмовлено через відсутність направлення від командування військової частини.

Того ж дня ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора, який направив його до Військової служби правопорядку, де позивач написав звернення, в якому описав названі вище події, після чого поштою відправив скаргу Міністру оборони України.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано послався на безпідставність та необґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправними дій командира в/ч НОМЕР_1 щодо ненадання позивачу медичної допомоги у період з 17 грудня 2015 року, недоведеність належними доказами вимог позивача щодо визнання протиправними дій підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 щодо погроз застосування зброї, необґрунтованість вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Міністра оборони України та Міністерства оборони України, оскільки позивачу надана відповідь на його звернення уповноваженим органом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України» соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) і спеціальні збори, та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Статтею 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», зокрема, встановлено, що командир (начальник) зобов`язаний виявляти чуйність та бути уважним до підлеглих, поєднувати вимогливість і принциповість з повагою до їх честі і гідності, вникати в проблеми їх побуту, забезпечувати соціальну та правову захищеність, у разі необхідності клопотати за них перед старшими командирами (начальниками); знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями.

Як встановлено матеріалами справи, старший солдат ОСОБА_1 до 17 грудня 2015 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Матеріалами справи також встановлено, що 17 грудня 2015 року о 08:00 год. на розводі ОСОБА_1 повідомлено про перевід його до іншої військової частини у м. Біла Церква, після чого позивач надав командиру в/ч НОМЕР_1 рапорт про відмову виїжджати із частини через незадовільний стан здоров`я.

За клопотанням позивача, яке, як зазначено в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , було задоволено судом першої інстанції але не було реалізоване у судовому засіданні окружного адміністративного суду, апеляційним судом допитано в якості свідка фельдшера в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 та оглянуто оригінал амбулаторного журналу реєстрації хворих в/ч НОМЕР_1 за період з 14 липня 2015 року по 17 червня 2017 року.

Так, допитана в якості свідка фельдшер в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 в апеляційному суді пояснила, що 17 грудня 2015 року о 7 год. 40 хв. під час розводу особового складу військової частини вона спитала чи є у когось з військовослужбовців скарги на здоров`я та чи потребує хтось медичної допомоги, проте скарг на стан здоров`я у старшого солдата ОСОБА_1 не було. О 8.00 годині особовому складу військової частини було оголошено наказ командира військової частини про переведення, зокрема, ОСОБА_1 , до іншої в/ч у м. Біла Церква. О 13.00 годині ОСОБА_1 звернувся до неї та зазначив, що нікуди не поїде, оскільки погано себе почуває, проте конкретних скарг на стан здоров`я та симптомів захворювання позивач не зазначив. Нею, ОСОБА_5 , було проведено медичний огляд ОСОБА_1 та зафіксовано підвищення температури тіла до 37,4 градусів. При цьому за результатами медичного огляду не встановлено ознак захворювання. Приблизно через 30 хвилин у позивача знову заміряно температуру тіла та встановлено її на рівні 37,3 градусів. ОСОБА_1 були запропоновані протизапальні препарати для зниження температури тіла, проте позивач відмовився від надання медичної допомоги, про що власноруч зробив запис в рапорті. Перешкод за станом здоров`я для переведення ОСОБА_1 17 грудня 2015 року до іншої військової частини за результатами медичного огляду не виявлено.

Наведені пояснення свідка ОСОБА_5 узгоджуються з даними, зазначеними в Амбулаторному журналі реєстрації хворих в/ч НОМЕР_1 за 17 грудня 2015 року, оригінал якого оглянуто апеляційним судом, а також із записами, що містяться в рапорті позивача від 17 грудня 2015 року (т. 1 а. с. 170).

Таким чином, 17 грудня 2015 року до оголошення особовому складу військової частини НОМЕР_1 наказу командира частини про переведення ОСОБА_1 до іншої військової частини останній не висловлював скарг на стан здоров`я та не звертався за медичною допомогою. Після оголошення наказу командира військової частини про переведення позивача до іншого місця служби, ОСОБА_1 звернувся до фельдшера в/ч НОМЕР_1 зі скаргами на стан здоров`я, однак за результатами проведеного медичного огляду позивача не встановлено ознак захворювання. Незначне підвищення температури тіла ОСОБА_1 не перешкоджало можливості виконання наказу командира військової частини про переведення позивача до іншої військової частини, враховуючи, що поясненнями представників відповідачів, які не спростовані позивачем, встановлено, що для забезпечення перевезення військовослужбовців, у тому числі і позивача, до нового місця служби командиром в/ч НОМЕР_1 було виділено автомобіль. При цьому ОСОБА_1 відмовився від прийому медичних препаратів, запропонованих фельдшером в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 , про що власноручно зазначив у рапорті про відкладення виїзду до іншої військової частини.

За таких обставин, апеляційний суд знаходить обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання позивачу медичної допомоги у період з 17 грудня 2016 року, оскільки позивач самостійно відмовився від надання медичної допомоги, що підтверджується записом в його рапорті.

При цьому, матеріалами справи також встановлено, що згідно витягів з наказів командира в/ч НОМЕР_1 від 11 грудня 2015 року № 147-НР та від 14 грудня 2015 року № 149-НР позивач заступав у добові наряди 12 грудня 2015 року та 15 грудня 2015 року в якості днювального по парку, та з жодними скаргами до медичного пункту щодо стану свого здоров`я не звертався (т. 1 а. с. 181-182).

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 , що виразилися у вигнанні позивача 17 грудня 2016 року за межі військової частини у хворобливому стані без проїзних документів, добових та сухпайка, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець, серед іншого, зобов`язаний беззастережно виконувати накази командирів (начальників).

Згідно ст. 28 названого Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази.

На підставі ст. ст. 30 та 37 Статуту підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розпорядження в. о. начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15 грудня 2015 року № 116/9/23007, начальнику штабу першому заступнику командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » доручено військовослужбовців, призваних під час мобілізації, на особливий період до 17 грудня 2015 року направити для подальшого проходження військової служби у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (м. Біла Церква) згідно додатку; військовослужбовців, які вибувають, забезпечити необхідними документами та речовим майном згідно норм забезпечення (т. 1 а. с. 163-164).

На виконання названого розпорядження в. о. начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15 грудня 2015 року № 116/9/23007, командиром в/ч НОМЕР_1 видано наказ від 17 грудня 2015 року за № 163, яким старшого солдата ОСОБА_1 з 17 грудня 2015 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення у зв`язку із зарахуванням позивача названим розпорядженням в. о. начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (м. Біла Церква) (т. 1 а. с. 89).

При цьому того ж дня, тобто 17 грудня 2015 року, ОСОБА_1 отримав під підпис припис, обліково-послужну картку, службову характеристику, медичну характеристику, медичну книжку, грошовий атестат, витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 по стройовій частині № 163 та військовий квиток. Від отримання речового атестату позивач відмовився, шляхом не бажання ставити свій підпис про отримання (т. 1 а. с. 179).

Згідно ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року, право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Статтею 4 названого Статуту, зокрема, визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Частиною 5 ст. 5 Статуту встановлено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Таким чином, Дисциплінарний статут Збройних Сил України зобов`язує військовослужбовців неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

В судовому засіданні окружного адміністративного суду представник в/ч НОМЕР_1 зазначила, що 17 грудня 2015 року близько 17:40 год. на підставі названих вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України товариші по службі - військовослужбовці мобільного вузла зв`язку, у супроводі безпосереднього начальника капітана ОСОБА_6 , провели позивача за межі військової частини з метою утримання його від вчинення протиправних дій і негідних вчинків, неухильного виконання ним вимог військових статутів та наказу командира.

Названі доводи представника в/ч НОМЕР_1 не були спростовані позивачем в апеляційній скарзі та під час надання своїх пояснень в судовому засіданні Одеського апеляційного адміністративного суду 24 травня 2017 року.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 , що за визначенням позивача виразилися у його вигнанні 17 грудня 2016 року за межі військової частини у хворобливому стані без проїзних документів, добових та сухпайка, є необґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню.

При цьому, як встановлено в судовому засіданні апеляційного суду та не спростовано позивачем, 17 грудня 2015 року окрім позивача до військової частини польова пошта НОМЕР_2 (м. Біла Церква) було переведено ще декількох військовослужбовців, для забезпечення чого командиром в/ч НОМЕР_1 було виділено необхідний транспорт, а саме, автомобіль, проте ОСОБА_1 фактично відмовився від названого переведення.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_4 , які виразилися у висловлюванні стосовно позивача погроз застосування зброї, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як зазначено в мотивувальній частині оскарженої постанови окружного адміністративного суду, що не спростовувалось позивачем в апеляційній скарзі, судом першої інстанції пропонувалось ОСОБА_1 довести названі вимоги належними доказами (т. 2 а. с. 174).

Разом з цим, ОСОБА_1 як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не було надано жодних доказів на підтвердження вимог про визнання протиправними дій підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_4 , які, за визначенням позивача, виразилися у висловлюванні стосовно нього погроз застосування зброї.

За таких даних, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що названі вимоги не були доведені позивачем належними доказами, а відтак відсутні підстави для їх задоволення.

Позивачем також заявлено вимоги про визнання протиправною бездіяльності Міністра оборони України та Міністерства оборони України щодо не застосування заходів за наслідками розгляду звернення позивача від 18 грудня 2015 року про порушення його прав, незастосування заходів щодо реагування на неправомірні дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , незабезпечення відновлення порушених прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст. 3 названого Закону заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Матеріалами справи встановлено, що 18 грудня 2015 року позивач звернувся до військового прокурора, який направив його до Військової служби правопорядку, де позивач написав звернення, в якому описав названі вище події, після чого поштою відправив скаргу Міністру оборони України.

Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

На підставі ч. 1 ст. 2 названого Закону законодавство України про звернення громадян включає цей Закон та інші акти законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

На момент виникнення спірних правовідносин порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України, у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, у командуваннях видів Збройних Сил України, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України та порядок контролю за його дотриманням визначалися Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 3 грудня 2005 року за № 722 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 грудня 2005 року за № 1512/11792) (далі Інструкція № 722).

Згідно п. 3.7 названої Інструкції відповідь за результатами розгляду звернення в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, який його отримав і до компетенції якого входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління.

Пунктом 2.2 Інструкції визначено, що письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.

Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.

На підставі п. 3.3 Інструкції після первинного розгляду звернень громадян керівниками органів військового управління працівник підрозділу документального забезпечення (секретаріату, канцелярії):

- уносить до журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян або реєстраційно-контрольної картки персонального комп`ютера резолюцію керівництва та встановлені терміни виконання доручень за зверненнями громадян;

- здійснює відправку звернень за належністю та відповідей - їх авторам;

- забезпечує оперативне доведення звернень громадян до виконавців.

Звернення громадян, одержані органом військового управління для виконання, в обов`язковому порядку обліковуються в журналі обліку звернень цього органу військового управління або заводиться реєстраційно-контрольна картка.

Таким чином, письмові звернення підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця. При цьому, відповідь за результатами розгляду заяв в обов`язковому порядку надається тим органом, до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Підпунктом 2.5.5 п. 2.5 Інструкції № 722 визначено, що керівники органів військового управління особисто розглядають звернення і в першу чергу приймають Героїв України, Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни, повних кавалерів ордена Слави, осіб, нагороджених чотирма і більше медалями «За відвагу», жінок, яким присвоєно почесне звання України «Мати-героїня».

Аналізуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що наведеними нормами Закону України «Про звернення громадян» та Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України визначений перелік категорій осіб, обов`язок розгляду звернень яких покладено особисто на перших керівників державних органів.

З матеріалів справи вбачається, що після первинного розгляду звернення ОСОБА_1 , останнє було направлено за належністю для розгляду до командування в/ч НОМЕР_3 , яким назване звернення позивача було розглянуто та військовослужбовцю було надано відповідь від 21 січня 2016 року за № 2/810.

За таких обставин, Міністром оборони України та Міністерством оборони України не було порушено прав позивача при розгляді названого звернення, оскільки у відповідності до наведених вище вимог Закону України «Про звернення громадян» та Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України звернення позивача було направлено за належністю до командування в/ч НОМЕР_3 , яке є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебуває в/ч НОМЕР_1 . При цьому позивач не відноситься до категорії осіб, обов`язок розгляду звернень яких покладено особисто на перших керівників державних органів.

Із врахуванням викладеного, названі вимоги позивача також не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідачів, відсутні підстави і для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь солідарно 118000 грн. у якості компенсації моральної шкоди.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 10 липня 2017 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

В.О. Скрипченко