Справа № 815/7004/16
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

05 липня 2017 року м. Київ К/800/22218/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 218 від 15 листопада 2016 року, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позову зазначив, що виїхав з Афганістану через переслідування з боку Талібану через його професійну діяльність, оскільки він є перекладачем. Просив суд задовольнити позов.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, зокрема, норм КАС України, Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) та Конвенціям про статус біженців та про захист прав людини та основних свобод. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи, зокрема, доводам позивача про те, що у випадку повернення до країни походження, його життю та здоров'ю загрожує реальна небезпека та ухвалили рішення, що суперечить нормам Конвенції.

Згідно із пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За визначенням, наведеним у пункті 1 статті 1 Закону № 3671-VІ біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини 1 статті 6 Закону № 3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Також, пунктом 13 статті 1 цього Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Отже, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач під час анкетування зазначив, що фізичне насильство на території Афганістану до нього не застосовувалося, причиною звернення до відповідача стала не потреба у міжнародному захисті, а необхідність отримання легального статусу на території України.

Крім того, у відповідності до абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

За визначенням, наведеним в пункті 22 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VІ безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судами, позивач в жовтні 2016 року вибув з Афганістану до м. Москва (Російська Федерація), де перебував протягом трьох діб до моменту виїзду в Україну, при цьому не звертався за захистом на території Російської Федерації, оскільки не мав намірів там залишатися. При цьому, обґрунтованих пояснень щодо неможливості звернення за захистом на території Російської Федерації не навів.

За таких обставин, суди дійшли висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального чи процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук