Справа № 743/687/17
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/687/17 Головуючий у 1-й інстанції: Павленко О.В. Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
У Х В А Л А

Іменем України

12 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бєлової Л.В.,

Парінова А.Б.,

при секретарі: Вітковській К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, -

ВСТАНОВИВ:

Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області звернулося до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 та просило (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог) затримати відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 травня 2017 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені ним в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам справи.

Сторони в судове засідання не з'явилися. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін. Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 23.05.2017 співробітниками Управління по боротьбі зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУНП у м. Києві був виявлений громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не мав документів, що посвідчують особу та дають право на проживання на території України. В своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що прибув з метою працевлаштування та подальшого проживання на територію України 28.01.2017 поза пунктом пропуску з території РФ, документів, що посвідчують особу не має, оскільки передав їх третім особам, грошових коштів для повернення на Батьківщину не має, родичі в Україні відсутні.

23 Травня 2017 року Оболонським РВ ГУДМС України в м. Києві на відповідача було накладено адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП, у вигляді штрафу в сумі 510 грн.

Того ж дня Оболонським РВ ГУДМС України в м. Києві прийнято рішення про примусове повернення відповідача з України, яким його зобов'язано покинути територію України в термін до 28.05.2017. Від виконання зазначеного рішення відповідач відмовився, що підтверджується його особистим підписом у відповідній графі вказаного документа, внаслідок відмови від виконання громадянином Республіки Бангладеш ОСОБА_1 рішення про примусове повернення з України, Оболонським РВ ГУДМС України в м. Києві відносно нього складено протокол про адміністративне затримання № 969 та прийнято рішення про поміщення в Чернігівський ПТПІ.

24 Травня 2017 року Управління ДМС України в Чернігівській області звернулося з адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 з вимогами про примусове видворення відповідача за межі України. Одночасно позивачем подано клопотання про затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк до 23 листопада 2017 року.

Однак, в подальшому відповідач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на що представник позивача подав заяву про зміну позовних вимог, в якій просив застосувати до відповідача затримання до завершення процедури розгляду заяви його про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що затримання відповідача, яке здійснене з порушенням процедури, передбаченої законодавством України, не може бути визнано законним, а відтак, відповідач не підлягає розміщенню в ПТПІ ДМС України та, у відповідності до положень ч. 4 ст. 5 Конвенції з прав людини, підлягає звільненню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Згідно вимог ст. 6 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Пунктом 3 частини 4 розділу 2 Інструкції про порядок дій посадових осіб Державної прикордонної служби України та взаємодії з територіальними органами Державної міграційної служби України під час звернення іноземців чи осіб без громадянства із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, затвердженої Наказом МВС України від 10.08.2016 №772 особи підрозділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження органу охорони державного кордону забезпечують подання до адміністративного суду за місцезнаходженням органу охорони державного кордону у визначений законодавством України строк позов про затримання іноземця та особи без громадянства до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до частини другої статті 183-7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2, 7, ст. 183-7 КАС України у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Такі заходи також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення цієї процедури.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

Разом з тим, зі змісту положень ч.4 ст.30 України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вбачається, що однією з обов'язкових умов розміщення іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є їх затримання, проведене в установленому законодавством порядку.

Статтею 29 Конституції України закріплено право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз'яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь - який час оскаржити своє затримання.

Правовий статус іноземця передбачає обов'язок суб'єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв'язку з правом знати за що він затриманий, притягається до відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання у його права.

Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 р. на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Таким чином, дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб'єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

У ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, визначених у вказаній ст. 5 Конвенції і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

Стаття 5 Конвенції також вимагає, щоб будь-яке затримання чи взяття під варту здійснювалося у «порядку, передбаченому законом». Це передбачає як додержання матеріальних вимог, наприклад, умов, за яких людина може бути затримана, так і додержання власне процедури позбавлення свободи, наприклад, обов'язку скласти протокол або повідомити близьких особи, або як в даному випадку забезпечити участь перекладача та адвоката у разі необхідності.

Крім того, ч. 2 ст. 261 КУпАП передбачено обов'язок органу (посадових осіб), правомочних здійснювати адміністративне затримання, про кожний випадок адміністративного затримання осіб, інформувати у порядку, встановленому КМУ, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, крім випадків, якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2017 громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, був затриманий співробітниками Управління по боротьбі зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУНП у м. Києва з метою встановлення особи та з'ясування обставин правопорушення, про що був складений відповідний протокол про адміністративне затримання від 23.05.2017 №969 за ч. 2 ст. 263 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що відносно відповідача складено протокол серії ПР МКМ №075224 від 23.05.2017 про адміністративне правопорушення, за порушення правил перебування іноземців в Україні, за яке передбачено відповідальність за ч.1 ст. 203 КУпАП, та винесена Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності ПН МКМ №075224 від 23.05.2017, а в подальшому Оболонським РВ ГУ УДМС України в місті Києві від 23.05.2017 року прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язано останнього покинути територію України у термін до 28.05.2017 року.

Водночас, з копій протоколу та рішення вбачається, що під час затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 був присутній перекладач ОСОБА_3.

З посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1, вбачається, що ОСОБА_3, уродженець та громадянин Пакистану. Із загальнодоступних інформаційних джерел вбачається, що національною мовою Пакистану є мова урду. Тоді як національна мова Народної Республіки Бангладеш є бенгальська.

Наведене, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що відповідач з моменту затримання не був забезпечений перекладачем з його рідної мови або мови, якою він вільно володіє, а відтак не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз'яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.

При цьому, у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності ПН МКМ № 075224 від 23.05.2017 взагалі відсутнє застереження про присутність перекладача при ознайомленні відповідача з такою постановою та роз'ясненні йому його прав.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що всі вищевказані рішення були прийняті позивачем з порушенням права відповідача мати перекладача та здійснювати свій ефективний захист.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що допущення грубих порушень гарантованих Конституцією України та Європейською Конвенцією з прав людини службовими особами органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, при затриманні відповідача, унеможливлює задоволення позовних вимог про затримання останнього з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не виявлено, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови суду немає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області залишити без задоволення, а постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 травня 2017 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Бєлова Л.В.

Парінов А.Б.