Справа № 815/1515/15
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року м. Київ К/800/34077/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача), Головчук С.В., Іваненко Я.Л.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії, -

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2015 року, -

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) про визнання нечинним з моменту прийняття рішення відповідача, на підставі наказу від 2 грудня 2014 року № 225, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких він звернувся із заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Побоюючись безпідставних переслідувань та незаконного ув'язнення по причині належності до певної соціальної групи та переслідування представників угрупування «Талібан», позивач вказував на формальний підхід розгляду справи з боку відповідача та неможливість надання доказів на підтвердження причин, які стали підставою для звернення з відповідною заявою.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено. Визнано нечинним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області на підставі наказу від 2 грудня 2014 року № 225, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2015 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року та прийнято нову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції, як законну і обґрунтовану. Вказує на те, що рішення прийнято без урахування інформації по країні походження, оскільки за рекомендаціями Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБООН) з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Афганістан, від 6 серпня 2103 року залежно від конкретних обставин справи, чоловіки і хлопчики боєздатного віку, які проживають в районах, що знаходяться під контролем антиурядових елементів, або на територіях, де міжурядовими силами і антиурядовими формуваннями ведеться боротьба за владу, можуть потребувати міжнародного захисту з причини їх належності до певної соціальної групи.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що у листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом відповідача від 2 грудня 2014 року №225 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Афганістану ОСОБА_1.

На підставі наказу № 225 прийнято рішення від 2 грудня 2014 року за №94 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням від 2 грудня 2014 року за №94, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості прийняття оскаржуваного рішення на підставі наказу, оскільки ГУ ДМС України в Одеській області не було досліджено належним чином усіх умов та обставин, які перешкоджають поверненню позивача на батьківщину, через загрозу його життю з боку представників руху «Талібан», а також не досліджено ситуацію по країні походження ОСОБА_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Одеській апеляційний адміністративний суд дійшов протилежного висновку, з посиланням на те, що в даному випадку відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) для надання позивачу права в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань та реальної небезпеки для позивача стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується Вищий адміністративний суд України, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною четвертою статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як свідчать матеріали справи, 2 грудня 2014 року з ОСОБА_1 на предмет справжності фактів, повідомлених заявником, або додаткової інформації щодо причин перебування його в Україні проведена співбесіда.

В обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач, зокрема, в протоколі співбесіди від 2 грудня 2014 року, анкеті та реєстраційному листку від 20 листопада 2014 року зазначав, що причиною виїзду з країни його громадянської належності було переслідування з боку радикального руху «Талібан». Зустріч з талібами відбулася на початку березня 2014 року, коли люди зі зброєю хотіли підпалити приміщення, де ОСОБА_1 вивчав англійську мову. Згодом вказані люди зупинили позивача, коли останній направлявся на вказані курси, та сказали йому, щоб він не ходив на курси англійської мови, а брав зброю та йшов воювати проти американців. До 10 березня про погрози з боку талібів він нікому не розповідав. Через десять днів батьки позивача дізнались від знайомих, що позивача та ще декількох хлопців, які вивчали англійську мову, хочуть викрасти вказані люди зі зброєю. Позивач пояснив, що ці люди, які мають намір його викрасти, мешкають поблизу його місця проживання. Зазначав, що про можливий намір його викрадення дізнався на ринку. Після цього він поїхав до свого троюрідного дядька ОСОБА_2, у якого прожив 8-9 місяців, поки йому робили закордонний паспорт та візу. 1 листопада 2014 року позивач легально покинув Афганістан авіарейсом Кабул - Дубаї (ОАЕ) - Москва, тобто дістався Російської Федерації, де перебував з 1 по 9 листопада 2014 року, автомобілем, а потім пішки позивач нелегально перетнув кордон України.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Так, зі змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН випливає, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за Конвенцією про статус біженців тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Таким чином, біженець має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Таким чином, особа яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Після трьох зустрічей з талібами позивач переїхав до свого дядька, у якого до виїзду з країни громадянського походження прожив 8-9 місяців, не зазнаючи погроз на свою адресу та не звертаючись за захистом до правоохоронних органів Афганістану.

При цьому, до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі політичну ситуацію, зокрема, які стосуються діяльності руху «Талібан», не містять конкретних відомостей про утиски ОСОБА_1 та членів його родини.

За висновком ГУ ДМС України в Одеській області від 2 грудня 2014 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, виїзд позивача обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно - стабільної країни, отримати роботу з постійними доходами, покращити життя.

Крім того, відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судами встановлено, що з 1 по 9 листопада 2014 року позивач перебував у третій безпечній країні, проте за наданням притулку або за наданням статусу біженця позивач у вказаній країні не звертався.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що стосовно ОСОБА_1 відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі встановлених обставин, а також дослідженої ГУ ДМС України в Одеській області інформації щодо країни громадянського походження позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про законність та обґрунтованість рішення від 2 грудня 2014 року за № 94 ГУ ДМС України в Одеській області, прийнятого на підставі наказу № 225, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанцій правильно встановив обставини справи, повно дослідив докази по справі та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішення відсутні.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Головчук С.В.

Іваненко Я.Л.