Справа № 642/1374/17
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2017-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 р. Справа № 642/1374/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Любчич Л.В.

Суддів: Сіренко О.І. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 05.05.2017р. по справі № 642/1374/17

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України у Холодногірському районі м.Харкова (Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова)

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 ( далі позивач, ОСОБА_2Я.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова в якому просив визнати дії начальника управління Пенсійного фонду в Холодногірському р-ні м. Харкова про відмову в призначенні і виплаті пенсії незаконними та зобовязати і призначити пенсію за віком, починаючи з 5 жовтня 2016 року.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 05.05.2017 задоволено адміністративний позов ОСОБА_2

Визнано дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 -протиправними.

Зобов'язано відповідача здійснити призначення і виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, починаючи з 05.10.2016.

Відповідач, не погодившись з даним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 05.05.2017 та ухвалити нову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач, зазначив, що оскільки Угода між Україною та Німеччиною з питань пенсійного забезпечення не укладалась - підстави для виплати пенсії позивачу відсутні.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м. Харкова реорганізовано шляхом злиття в Київське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова ( далі Київське ОУПФУ м. Харкова).

Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_2 05.10.2016 звернувся із заявою до УПФУ в Холодногірському р-ні м. Харкова про призначення пенсії за віком.

Згідно Протоколу №143 від 13.10.2016 УПФУ в Холодногірському р-ні м. Харкова прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Перевіряючи правомірність доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок ,у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сімї у звязку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно п.2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як вбачається із протоколу №143 від 13.10.2016 УПФУ в Холодногірському р-ні м. Харкова фактичною підставою для відмови в призначенні пенсії за віком позивачу стало неподання ним до пенсійного органу документу, що посвідчує особу громадянина України та відсутність Угоди між Україною та Німеччиною з питань пенсійного забезпечення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, у рішенні Європейського Суду з прав людини ( далі ЄСПЛ) у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначено, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

З урахуванням вище зазначених правових норм та практики ЄСПЛ, колегія суддів зауважує на тому, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо зобовязання УПФУ в Холодногірському р-ні м. Харкова (Київського ОУПФУ м. Харкова) здійснити призначення і виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, починаючи з 05.10.2016 виходячи з наступного.

Положення «Про Пенсійним фонду України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280 та Положення «Про Управління пенсійного фонду в районах, містах і районах у містах», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №28-2 від 22.12.2014 передбачено, що саме управління Пенсійного фонду забезпечують своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, безпосередньо призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року.

Згідно до п.1 постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації ) заявника.

Виходячи із аналізу викладених вище норм, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача здійснити призначення та виплату пенсії позивачу підлягають частковому задоволенню, а саме зобовязання Київського ОУПФУ м. Харкова ( як правонаступника Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м. Харкова) повторно розглянути заяву позивача від 05.10.2016 щодо призначення та виплати пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правових норм та практики ЄСПЛ, що стали підставою для визнання дій УПФУ в Холодногірському р-ні м. Харкова протиправними.

Крім цього, колегія суддів зауважує на тому, що свій висновок про відмову пенсійний орган оформив протоколом від 13.10.2016 №143 (а.с.7).

На підставі п.5 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Колегія суддів, вважає, що викладені вище приписи ч.5 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вказують на обов'язковість прийняття пенсійним органом за результатами розгляду заяви та доданих до неї документів рішення про призначення (перерахунок) чи про відмову у перерахунку раніше призначеної пенсії.

З таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем в порушення вимог статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не було прийнято рішення з питання вказаного позивачем у заяві, а розглянуто дане питання на засідання комісії рішення якого оформлено протоколом, що не може бути рішенням пенсійного органу прийнятого за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії.

Дана правова позиція узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом України у постанові від 22.04.2014 року по справі № 21-484а13.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність міждержавної пенсійної угоди, як на підставу відмови в задоволенні позову про призначення пенсії, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 07.10.2009 по справі № 1-32/2009, суд вбачає дискримінаційною ситуацію, при якій отримання законно заробленої пенсії ставиться в залежність від укладення Україною міжнародного договору про виплату пенсій.

З урахуванням наведеного, положення закону, які пов'язували право на призначення пенсії особам, що постійно проживають за межами України, з наявністю пенсійної Угоди між державою проживання та Україною, втратили чинність, як неконституційні.

Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що постанова суду першої інстанції, через порушення норм матеріального та процесуального права, підлягає частковому скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_2 частковому задоволенню.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2017 року по справі № 642/1374/17 скасувати в частині зобовязання управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м. Харкова (Київське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова) здійснити призначення та виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, починаючи з 05 жовтня 2016 року.

Ухвалити нову постанову, якою в цій частині позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 05 жовтня 2016 року щодо призначення і виплати пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 05 жовтня 2016 року.

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2017 року по справі № 642/1374/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови виготовлений 12.07.2017