Справа № 813/1927/17
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2017 року справа № 813/1927/17
Львівський окружний адміністративний суд,

у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.,

секретар судового засідання Фуртак А.В.,

за участі представників:

позивача Шевчишина І.З.,

відповідача Ковальчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправним та скасування припису, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати припис відповідача №13-01-188/1226-0988 від 28.04.2017 року.

Посилається на те, що за результатами проведеної перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування Головним управлінням Держпраці у Львівській області видано оскаржуваний припис. Згідно цього припису, встановлено порушення РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» вимог ч.3 ст.119 КЗпП України та ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які полягають у звільненні з роботи працівника ОСОБА_1 під час перебування такої на військовій службі за контрактом та, відповідно, незбереженні за нею місця роботи (посади) та середнього заробітку. Як наслідок, відповідач зобов`язав позивача у строк до 28.05.2017 року письмово інформувати про виконання вимог припису. Однак позивач із таким не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню. В обґрунтування цього зазначив, що при звільненні гр. ОСОБА_1 товариство діяло відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки остання прийнята на військову службу за контрактом осіб рядового складу, а не під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. А тому, у спірному випадку, на переконання позивача, гарантії щодо збереження місця роботи (посади) на момент звільнення гр. ОСОБА_1 не діяли. З урахуванням вказаного, вважає, що вимоги, викладені в оскаржуваному приписі, є помилковими.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в обґрунтуваннях позовної заяви та наданих суду поясненнях, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, суть яких зводиться до наступного. Проведеною Головним управлінням Держпраці у Львівській області позаплановою перевіркою додержання позивачем законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, результати якої оформлені актом №6 від 28.04.2017 року, встановлено порушення вимог ст.119 КЗпП України. А саме, 17.03.2017 року, згідно наказу №222/ос, позивач звільнив працівника ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу, незважаючи на те, що остання 28.02.2017 року уклала контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 підполковника С.В. Вовка на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки. Заперечуючи позов, зазначила, шо оскільки в державі діє особливий період, відтак, з огляду на положення ч.3 ст.119 КЗпП України, звільнення працівників, прийнятих на військову службу за контрактом, незалежно від строку контракту, є неможливим. За такими працівниками зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток. Однак РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» не дотримано вказаних вимог, внаслідок чого відповідач виніс оскаржуваний припис №13-01-188/1226-0988 від 28.04.2017 року. А тому, покликаючись на правомірність спірного рішення, наявність підстав для його прийняття, вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила, просить відмовити в його задоволенні, посилається на підстави, викладені в письмових запереченнях на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

30.03.2017 року на адресу Головного управління Держпраці у Львівській області надійшла заява гр. ОСОБА_1 , в якій йдеться про порушення РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» трудового законодавства, зокрема ч.3 ст.119 КЗпП України.

ГУ Держпраці у Львівській області звернулось з письмовим листом до Держпраці України, в якому просило надати згоду на проведення позапланової перевірки у РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». У відповідь на такий, отримало згоду, що викладена у листі від 20.04.2017 року за №4603/4/4.2-ДП-17.

У період з 26.04.2017 року по 28.04.2017 року посадовими особами ГУ Держпраці у Львівській області, на підставі наказу від 25.04.2017 року №0921-П та направлення на перевірку від 25.04.2017 року №0902, проведено позапланову перевірку додержання РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт №6 від 28.04.2017 року (далі акт перевірки від 28.04.2017 року).

Як зазначено в акті, перевіркою встановлено порушення вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, що полягає у звільненні 17.03.2017 року ОСОБА_1 з роботи під час перебування такої на військовій службі за контрактом та, відповідно, незбереженні за нею місця роботи (посади) і середнього заробітку.

У зв`язку із виявленими порушеннями, зафіксованими в акті перевірки від 28.04.2017 року, відповідач виніс припис №13-01-188/1226-0988 від 28.04.2017 року, відповідно до якого приписано забезпечити дотримання вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, та повідомлено про необхідність у строк до 28.05.2017 року письмово поінформувати про виконання вимог припису ГУ Держпраці у Львівській області. Вказаний припис та акт перевірки від 28.04.2017 року отримані позивачем 10.05.2017 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби, визначено Законом України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».

За змістом ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Саме на такого виду військової служби 28.02.2017 року прийнята гр. ОСОБА_1 колишній працівник позивача, підтвердженням чого є долучений до матеріалів справи контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 підполковника С.В. Вовка на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки.

Поряд з тим, 17.03.2017 року начальником дирекції Федаком Я.О. видано наказ (розпорядження) №222/ос про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 з 17.03.2017 року, на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу.

Так, у відповідності до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, серед іншого, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, гарантія працівника, зокрема, прийнятого на військову службу за контрактом, по збереженню місця роботи, посади і середнього заробітку пов`язується з фактом наявності особливого періоду в державі. Доки такий період в країні наявний, то вказана гарантія діє. При цьому, не має значення чи проходження військової служби здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) чи за призовом.

Визначення «особливого періоду» міститься в абз.11 ст.1 Закону України від 06.12.1991 року №1932-XII «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Подібне визначення наведено у ст.1 Закону України від 21.10.1993 року №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з абз.5 якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз.4 цієї ж статті).

Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Так, Указом в.о. Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України №1126-VII від 17.03.2014 року, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі оголошено та розпочато часткову мобілізацію.

Згідно листа Міністерства оборони України №316/1/906 від 20.10.2016 року «Щодо дії особливого періоду», Указом Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року №15» від 26.09.2016 року №411/2016 прийнято рішення провести у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року №15 «Про часткову мобілізацію», крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу. При цьому рішення щодо проведення демобілізації Президентом України не приймалося. Водночас питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16.02.2015 року (справа №800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Ураховуючи зазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.

У абз.6 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю «демобілізація», а саме комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Відповідно до ст.11 зазначеного Закону, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України.

Системний аналіз наведених правових норм дає суду підстави стверджувати, що саме по собі закінчення часу мобілізації, як і проміжок між періодами проведення мобілізації, не свідчать про припинення особливого періоду, оскільки не змінюють введеного під час мобілізації порядку функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Такі зміни проводяться в межах заходів, передбачених демобілізацією.

Звідси слідує висновок, що прийняття гр. ОСОБА_1 на військову службу за контрактом від 28.02.2017 року мало місце під час дії особливого періоду, однак позивач 17.03.2017 року при вирішенні питання щодо її звільнення цього не врахував, у зв`язку із чим допустив порушення вимог ч.3 ст.119 КЗпП України.

Безпідставними, на думку суду, є посилання позивача на ту обставину, що оскільки працівник ОСОБА_1 прийнята на військову службу за контрактом строком на три роки, а не під час дії особливого періоду на строк до його закінчення, дії залізниці щодо її звільнення є правомірними.

Так, 07.01.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 року №1769-VIII. Згідно пояснювальної записки до цього Закону, розробка даного законопроекту була обумовлена необхідністю унормування проходження військової служби в особливий період шляхом заміни контрактів, термін дії яких визначений «до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію». Змінами до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачається, зокрема: відмінити контракти «до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію»; унормувати укладення громадянами України, які приймаються на військову службу за контрактом, контрактів з визначеними термінами їх дії.

Тобто, військові контракти, які укладаються на даний час, мають визначений термін їх дії. Натомість, контракти із формулюванням «до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію» відмінені.

Що стосується посилань позивача на лист Головного управління Держпраці у Харківській області від 07.02.2017 року №940/02.03/02.03-15/1179, суд, проаналізувавши такий, звертає увагу, що у ньому викладено і відповідно надано роз`яснення ст.119 КЗпП України в редакції, яка діяла по 06.01.2017 року. Проте, як вже зазначалось вище, у зв`язку із набранням чинності 07.01.2017 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби», стаття 119 КЗпП України викладена в новій редакції, з огляду на що, суд не бере до розгляду такий доказ, оскільки він не стосується предмету доказування.

Відтак, беручи до уваги досліджені в судовому засіданні докази та встановлені на їх підставі обставини справи, суд приходить висновку про допущення позивачем порушення вимог законодавства про працю, зокрема, в частині звільнення працівника ОСОБА_1 , прийнятої на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду. Тому дії ГУ Держпраці у Львівській області щодо винесення оскаржуваного припису №13-01-188/1226-0988 від 28.04.2017 року є такими, що вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього ж Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог. Натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність своїх рішень та дій, чим спростував твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця», від імені якого діє РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», до ГУ Держпраці у Львівській області про визнання протиправним та скасування припису слід відмовити.

Щодо судового збору, то відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі, до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.