Справа № 821/870/17
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/870/17
09 год. 10 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Хом'якової В.В.,

при секретарі: Перебийніс Н.Ю.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення грошового забезпечення,

встановив:

ОСОБА_3 (позивач) звернулась до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (відповідач) про стягнення грошового забезпечення за період з 02.04.16 по 15.09.16, та з 16.09.16 по 08.02.17 (259 днів) в розмірі 42 846,37 грн.. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка була незаконно звільнена 06.11.2015 за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (скорочення штатів). Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду по справі № 821/3743/15 від 01.04.2016, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.06.16, по справі №821/3743/15, було скасовано наказ про звільнення № 428 о/с від 06.11.2015, з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.15 по 01.04.16. УМВС України в Херсонській області було поновлено на службу в органи внутрішніх справ, але грошового забезпечення їй не виплачувалось. Наказом № 3 о/с від 08.02.2017 ОСОБА_3 знову була звільнена за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (скорочення штатів). Оскільки за періоди з 02.04.2016 15.09.2016, та з 16.09.2016 по 08.02.2016 відповідач не виплатив позивачу грошового забезпечення, ОСОБА_3 просить стягнути заборгованість в примусовому порядку.

Представник позивача прибув в судове засідання, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача прибув в судове засідання, просить відмовити в задоволенні позову. В письмових запереченнях відповідач зазначив про те, що позивачем обрано спосіб захисту порушених прав, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у переліку до якого, серед іншого, значиться Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області. 10.11.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців були внесені відомості про перебування УМВС України в Херсонській області в стані припинення та встановлені строки для заявлення кредиторами своїх вимог до 20.01.2016. Пунктом 3 статті 60 Господарського кодексу України встановлено, що ліквідаційна комісія, яка проводить ліквідацію вміщує в друкованих органах відповідно до закону повідомлення про його ліквідацію та про порядок і строки заяви кредиторами претензій, явних (відомих) кредиторів повідомляє персонально у письмовій формі у встановлений цим Кодексом чи спеціальним законом строки. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Згідно з п. 8 ст. 111 Цивільного кодексу України, ліквідаційна комісія після закінчення строку для предявлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік предявлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Ліквідаційною комісією УМВС України в Херсонській області, складений проміжний ліквідаційний баланс, станом на 01.04.2016 в якому значиться кредиторська заборгованість. У квітні 2017 ліквідаційною комісією УМВС України в Херсонській області до Головного управління Державної казначейської служби України у Херсонській області подано баланс станом на 01.04.2017, з якого вбачається про відсутність зобовязань перед кредиторами. Тому відповідач вважає, що ОСОБА_3 повинна звернутись саме до ліквідаційної комісії УМВС з кредиторськими вимогами, а у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії.

Також відповідач зазначає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, суд виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не є публічно-правовим спором. Щодо стягнення грошового забезпечення за період з 16.09.2016 по 08.02.2017, то відповідач посилається на наказ Міністерства внутрішніх справ України №499 від 31.12.2007, яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція №499). Підставою для виплати грошового забезпечення є призначення такої особи на штатну посаду в структурі МВС України та/або його територіальних підрозділах, а також наявність наказу начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду зі встановленням конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо. Наказом УМВС України в Херсонській області № 23 о/с від 15.09.16 ОСОБА_3 було поновлено на посаді, але не встановлено розмір окладу, надбавок, доплат за вислугу років, тому що посада, на якій працювала ОСОБА_3, була скорочена. Відповідач не має асигнувань, затверджених кошторисом доходів та видатків, на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Також відповідач зазначає, що позивачем завищено розмір стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому що відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється КМУ. Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати". Даною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Зазначеним пунктом встановлено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Станом на 06.11.2015 посадовий оклад ОСОБА_3 становив 600 грн.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що з 03.08.2004 ОСОБА_3 проходила службу в органах внутрішніх справ України, останні три роки працювала на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Комсомольського районного відділу міського управління УМВС України в Херсонській області.

Наказом № 428 о/с від "06" листопада 2015р. ОСОБА_3 була звільнена за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (скорочення штатів). Зі звільненням позивач не погодилась та звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду по справі № 821/3743/15-а від 01.04.2016, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.06.16, наказ про звільнення № 428 о/с від 06.11.2015 було скасовано, з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.15 по 01.04.16 в сумі 20347 грн. 89 коп.. Судом 11.04.2016 видано ОСОБА_3 виконавчі листи про стягнення 20347 грн. 89 коп. щодо негайного стягнення суми грошового забезпечення за один місяць та про поновлення на посаді.

19.07.2016 судом видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.15 по 01.04.16 в сумі 20347 грн. 89 коп.

15.09.2016 УМВС України в Херсонській області наказом № 23 о/с ОСОБА_3 було поновлено на службу в органи внутрішніх справ на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Комсомольського районного відділу Херсонського міського управління УМВС з 06.11.2015.

Наказом № 3 о/с від "08" лютого 2017р. ОСОБА_3 знову була звільнена за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (скорочення штатів).

За період з 02.04.2016 по 08.02.2017 відповідач не виплачував ОСОБА_3 грошового забезпечення.

Позивач вважає такі дії неправомірними, тому звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить стягнути грошове забезпечення за період за 259 робочих днів в загальній сумі 42846 грн. 37 коп..

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; б) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю (КЗпП) України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Оскільки ОСОБА_3 звільнена 06.11.15 незаконно, цей факт встановлений судом, то відповідач був зобов'язаний поновити ОСОБА_3 на попередній посаді, з якої позивачка була звільнена.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч.1 ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Частиною 2 ст.257 цього Кодексу встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. При цьому п.3 ч.1 ст.256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною 4 ст.257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Таким чином, постанова Херсонського окружного адміністративного суду від 01.04.2016 № 821/3743/15-а в частині поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць повинна була виконана відповідачем негайно, тобто, вже наступного робочого дня, незалежно від реалізації позивачем процедури примусового виконання цього судового рішення.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.34 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Ч. 2 ст. 65 Закону № 1404-УШ від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» встановлено, що судове рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Поновлення на попередній роботі відбувається не з дати винесення судом рішення про таке поновлення, а з дати звільнення, яке відповідно до цього рішення, визнається недійсним. Виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного акта органу, що прийняв незаконне рішення про звільнення.

Відповідач надав суду наказ УМВС від 15.09.2016 № 23 о/с про скасування пункту наказу УМВС від 06.11.2015 № 428 о/с у частині звільнення за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_3 та поновити її на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Комсомольського районного відділу Херсонського міського управління УМВС з 06.11.2015. Чому цей наказ був виданий тільки 15.09.16 відповідач суду не пояснив.

Позивач стверджує про те, що незважаючи на судове рішення, фактично до виконання попередніх службових обовязків вона не була допущена. Проти цієї обставини не заперечує і відповідач у письмових запереченнях, вказуючи на те, що на конкретну штатну посаду ОСОБА_3 не була поновлена, оклад їй не встановлювався, надбавки та доплати також. Таким чином, прийняття відповідачем наказу від 15.09.2016 № 23 о/с було суто формальним, фактично судове рішення про поновлення на роботі не було виконано. Суд допускає, що ймовірною метою таких дій відповідача було уникнення застосування до службової особи відповідача штрафу за невиконання судового рішення та притягнення до кримінальної відповідальності, і ніяк не свідчить про виконання судового рішення про негайне поновлення на посаді.

Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, тому в такому випадку роботодавець зобов'язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки (ст. 236 КЗпП). Отже, якщо після виконання роботодавцем рішення про поновлення працівника на роботі (тобто після видання відповідного наказу) працівник фактично не приступив до роботи з вини роботодавця (наприклад, роботодавець не забезпечив робочим місцем, не створив належних умов праці тощо), працівник має право вимагати виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня, коли він фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Даною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

ОСОБА_3 була звільнена 06.11.15, тому слід приймати до уваги довідку УМВС № 331 від 16.06.2017 про розмір грошового забезпечення позивача за вересень, жовтень 2015 року. Копію довідки про доходи № 66 від 21.12.15, яку надав позивач, суд не вважає належним доказом, оскільки дана копія не завірена належним чином.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_3, відповідно до цієї довідки УМВС України в Херсонській області складає 163, 79 грн/день. (виходячи з нарахованої заробітної плати за вересень 2015 р. - 3725, 26 грн.: жовтень 2015 р. 4955,70 грн. та кількості робочих днів в вересні-жовтні 2015 р. - 53 дні).

Зважаючи на викладене, загальна сума грошового забезпечення яка підлягає стягненню становить 42 421 грн. 61 коп. ( 259 р.днів х 163, 79 грн/день.)

Відповідач не заперечує тієї обставини, що за період з 02.04.2016 по 08.02.2017 ОСОБА_3 не виплачувалось грошове забезпечення не з вини позивача. Причини, з яких не виплачувалось грошове забезпечення суд вважає необґрунтованими, оскільки при відсутності бюджетних асигнувань та кошторису в УМВС, відповідач мав можливість вжити заходи щодо прийняття (переведення) ОСОБА_3 до Національної поліції.

Оскільки УМВС в Херсонській області ще не ліквідовано, не виключено з ЄДР, тому є належним відповідачем у справі. Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, а також що позивач має звертатись не до суду, а до ліквідаційної комісії. Чинне законодавство не наділяє ліквідаційну комісію статусом юридичної особи, тобто оскаржити рішення, дії та бездіяльність ліквідкомісії не представляється можливим.

Також суд вважає неправильними посилання відповідача на те, що при визначенні грошового забезпечення слід керуватись Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердж. наказом Міністерства внутрішніх справ України №499 від 31.12.2007, тому що дана Інструкція втратила чинність згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 жовтня 2016 року N 1131.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.3 ст.86 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в сумі 42 421 грн. 61 коп. грошового забезпечення за період з 02.04.2016 по 08.02.2017.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за період з 02.04.16 по 15.09.16 та з 16.09.16 по 08.02.17 в розмірі 42421 грн. 61 коп. (сорок дві тисячі чотириста двадцять одна гривня 61 копійка).

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 10 липня 2017 р.

Суддя Хом'якова В.В.

кат. 12.2