Справа № 524/2275/17
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 р.Справа № 524/2275/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Чалого І.С. , П'янової Я.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.05.2017р. по справі №524/2275/17

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в особі Ліквідатора з припинення діяльності Автозаводської та Крюківської районних у м. Кременчуці рад та їх виконавчих комітетів Бончака Степана Антоновича

про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

05.04.2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1.) звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука, в якому просила суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в частині невиплати їй в 2007 році матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових в розмірі середньомісячної заробітної плати, як визначено в колективному договорі на 2006 - 2009 роки;

- зобов'язати Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити їй за 2007 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових в розмірі середньомісячної заробітної плати;

- зобов'язати Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука надати до суду звіт про виконання судового рішення на протязі одного місяця від дати набрання судовим рішенням законної сили.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11.04.2017 року залучено по справі відповідачем - Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука в особі Ліквідатора з припинення діяльності Автозаводської та Крюківської районних у м.Кременчуці рад та їх виконавчих комітетів Бончака Степана Антоновича.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.05.2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м. Кременчука в особі ліквідатора з припинення діяльності Автозаводської та Крюківської районних у м. Кременчуці рад та їх виконавчих комітетів Бончака Степана Антоновича про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії.

ОСОБА_1, не погодившись з вищевказаною постановою, подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.05.2017 року № 524/2275/17 та постановити нову, якою її адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що висновки Автозаводського районного суду м. Кременчука є такими, що не відповідають обставинам справи, а постанова від 16.05.2017 року є такою, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання 04.07.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1, працювала у відповідача на посаді спеціаліста І категорії по роботі з населенням за місцем проживання з 20 жовтня 2006 року до 27 квітня 2010 року.

15 травня 2006 року на загальних зборах профспілкового комітету виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м. Кременчука та Автозаводської районної Ради м. Кременчука було прийнято колективний договір на 2006 - 2009 роки.

Згідно п. 5.3. розділу 5 колективного договору адміністрація зобов'язувалася при наявності коштів надавати матеріальну допомогу працюючим в розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових питань.

ОСОБА_1, вважаючи неправомірною бездіяльність Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в частині невиплати їй в 2007 році матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових в розмірі середньомісячної заробітної плати, як визначено в колективному договорі на 2006 - 2009 роки, звернулася до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявленого позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Стаття 238 КЗпП України визначає, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про державну службу" оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Згідно ст. 1 Закону України "Про колективні договори і угоди колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про колективні договори і угоди" умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Відповідно до п.п. 3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09 березня 2006 року №268 надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї Постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Згідно з роз'ясненням Міністерства праці та соціальної політики України від 16 жовтня 2009 року №620/13/84-09 рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника.

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань повинна надаватися тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини.

Державні службовці мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, при цьому вказуючи будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.

Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових потреб може виникнути у державного службовця, а тому саме він має ініціювати питання про надання такої (надання допомоги повинно мати достатнє підґрунтя, вияв та звернення щодо потреби шляхом подання заяви довільної форми), отже необхідна ініціатива особи, яка має потребу у вирішенні таких потреб і заявляє про їх наявність.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала у Виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука на посаді спеціаліста І категорії по роботі з населенням за місцем проживання з 20 жовтня 2006 року до 27 квітня 2010 року.

15 травня 2006 року на загальних зборах профспілкового комітету виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м. Кременчука та Автозаводської районної Ради м. Кременчука було прийнято колективний договір на 2006 - 2009 роки.

Відповідно до п. 5.3. розділу 5 колективного договору, адміністрація зобов'язувалася при наявності коштів надавати матеріальну допомогу працюючим в розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових питань.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік до відповідача не зверталася, а отже не заявила про наявність у неї підстав та потреби для отримання такої допомоги, відтак у роботодавця не виникало обов'язку для виплати такої.

Також, посилання позивача на її необізнаність із умовами колективного договору жодним чином не впливає на її права передбачені Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09 березня 2006 року № 268.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи заявника апеляційної скарги на те, що спірна допомога повинна була б бути виплачена їй при звільненні, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 не передбачено обов'язку керівника установи щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні працівника з посади.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо необґрунтованості заявлених позивачем вимог, а тому вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.05.2017 року по справі №524/2275/17 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.05.2017р. по справі № 524/2275/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Зеленський В.В.
Судді Чалий І.С. Пянова Я.В.
Повний текст ухвали виготовлений 10.07.2017 р.