Справа № 607/18223/15-а
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/5811/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.02.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області, ОСОБА_2 з питань прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій Львівської обласної ради про визнання бездіяльності незаконною, зобовязання виплати вартість конфіскованого майна, виявити і повернути вилучену земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25.11.2016 року звернувся до суду з врахуванням заяви про зміну позовних вимог до ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області, ОСОБА_2 з питань прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій Львівської обласної ради у якому просить визнати бездіяльність відповідачів незаконною та зобовязати комісію з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області виплатити йому вартість майна конфіскованого в його родини у відповідності до акту опису і оцінки майна №13 від 07.01.1950 року на загальну суму 138280 гривень, зобовязати ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області виявити вилучену в сімї ОСОБА_1 земельну ділянку на якій знаходилось вилучене майно сімї ОСОБА_1 та повернути у власність.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.02.2017 року позов задоволено частково.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій просить постанову скасувати в частині та змінити, задовольнити позов повністю, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Згідно із частиною 4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Відповідно до частини 6 статті 12, частини 1 статті 41 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у січні 1950 року родина ОСОБА_1 у складі чотирьох осіб була виселена з політичних мотивів на спецпоселення із с.Мужиловичі Яворівського району в Амурську область з конфіскацією майна, що підтверджується архівною довідкою виданою Режимно-секретним відділом Головного управління МВС України у Львівській області.

З архівної довідки за №10/386 від 03 липня 2012 року встановлено, що сімя ОСОБА_1 реабілітована, з повернення конфіскованого майна або його вартості. Компенсацію за незаконно конфісковане майно родина ОСОБА_1 не отримувала.

У грудні 2012 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради із заявою про повернення йому конфіскованого майна або виплату грошової компенсації .

З акту оцінки майна родини реабілітованого ОСОБА_1 від 28 січня 2013 року встановлено, що членами оціночної ОСОБА_2 проведено оцінку конфіскованого майна родини реабілітованого ОСОБА_1 у с.Мужиловичі в 1950 році згідно акту опису і оцінки майна на загальну суму 138 280 гривень.

Рішенням ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради за № 1/1556 від 31 січня 2013 року вирішено виплатити ОСОБА_1 вартість незаконно конфіскованого майна та будівель його родини в с.Мужиловичі Яворівського району у 1950 року в розмірі 600 гривень.

ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій Львівської обласної ради за №743 від 26.06.2014 року повідомила позивачу про проведення розрахунку відшкодування вартості майна, яке підлягало конфіскації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 429 від 18.04.1996 виходячи з суми, що становить 50% мінімальної заробітної плати (що становить 7 грн. 50 коп.), встановленої постановою Верховної Ради України № 49 від 20.02.1996, загалом на суму 600 гривень.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 №962-XII вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям від 24.06.1991 №48 (далі - Положення №48), громадянам, реабілітованим згідно із статтями 1 і 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість (за винятком майна, цивільний обіг якого було заборонено на час піддання репресіям). У разі смерті реабілітованого вилучені будівлі та інше майно повертаються (відшкодовується їх вартість) спадкоємцям першої черги.

Згідно пункту 4 Положення №48 заява про виплату грошової компенсації реабілітованим громадянам, які були піддані репресіям в Україні і постійно проживають на її території, подається заявниками до комісії за місцем їхнього проживання, а про повернення будівель та іншого майна або відшкодування їх вартості - до комісії за місцем вилучення чи залишення будівель та іншого майна. Реабілітованими громадянами, які мають право як на отримання грошової компенсації, так і на повернення майна або відшкодування його вартості, заява подається до комісії за місцем вилучення чи залишення будівель та іншого майна.

Пункт 10 Положення №48 встановлює, що комісії визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержуваних з архівів та інших установ. Спадкоємцям реабілітованих повертається майно або відшкодовується його вартість при поданні свідоцтв про право на спадщину.

Відповідно до пункту 12 Положення №48 вилучені будівлі та інше майно (якщо будинок не зайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель і майна.

Згідно пункту 15 Положення №48 виплата передбаченої цим Положенням грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам провадяться незалежно від часу реабілітації. Указана компенсація виплачується за рахунок коштів місцевого бюджету відповідним фінансовим органом за місцем проживання реабілітованого, а якщо реабілітований громадянин проживає за межами України - фінансовим органом за місцем провадження попереднього слідства.

Відповідно до пункту 18 Положення №48 у разі коли неможливо повернути майно або відшкодувати його вартість у порядку, передбаченому пунктами 12 і 15 цього Положення, реабілітованим на сім'ю виплачується грошова компенсація у розмірі до 15 мінімальних заробітних плат.

Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 18.02.1993 року №112 визначає порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості громадянам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», або їхнім спадкоємцям та також відповідає Положенню №48.

Відповідно до вимог пункту 1 постанови Кабінету міністрів України «Про порядок розрахунків з реабілітованими громадянами» від 18.04.1996 № 429 встановлено, що з 1 березня 1996 році розміри грошової компенсації відшкодування вартості конфіскованого майна реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, передбачених Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» визначаються виходячи із суми, що становить 50 відсотків мінімальної заробітної плати, встановленої постановою Верховної Ради України від 20 лютого 1996 року № 49, яка в свою чергу з 01.02.1996 року встановила мінімальну заробітну плату у розмірі 1 млн. 500 тис. крб. Вказана постанова є чинною, а тому відповідач правомірно керувався нею під час визначення розміру грошової компенсації і відшкодування конфіскованого майна реабілітованим громадянам.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області, розглянувши заяву ОСОБА_1 про повернення незаконно конфіскованого у його родини майна, прийняла рішення від 31 січня 2013 року, яким лише констатувала виплату грошової компенсації ОСОБА_1 у розмірі 600 грн. за незаконно конфісковане майно, на думку суду будь-яких доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 вживала заходів для встановлення наявності конфіскованого майна, кому таке майно було передане, чи збереглось таке майно на даний час та чи можливо повернути його сімї заявника не зясовано відповідно до Акту оцінки майна родини реабілітованого ОСОБА_1 від 28.01.2013 року, а тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконною бездіяльність ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради підлягають до задоволення шляхом визнання незаконною бездіяльність комісії та зобовязання ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради розглянути заяву ОСОБА_1 про повернення майна у відповідності до вимог Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 24 червня 1991 року №48 «Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги щодо зобовязання ОСОБА_2 з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області виплатити ОСОБА_1 вартість конфіскованого майна на загальну суму 138 280 грн., а також повернути вилучену в сімї ОСОБА_1 земельну ділянку на якій знаходилось вилучене майно є безпідставними та до задоволення не підлягають, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.

Відповідно до статті 6 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561- XII в редакції від 13 березня 1992 року вcтановлено, що колишнім власникам землі (їх спадкоємцям) або землекористувачам земельні ділянки не повертаються. За їх бажанням їм може бути передано у власність або надано у користування інші земельні ділянки на загальних підставах.

Згідно з вимогами частини 4 статті 78 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-ІІІ, (чинного на час виникнення спірних правовідносин) особам (їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України) земельні ділянки не повертаються.

Колегія суддів дійшла висновку, що земля яка була у власності позивача націоналізована і на підставі норм Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» поверненню реабілітованим не підлягає, також позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження факту наявності у нього чи членів його сімї права приватної власності на землю, відомості про земельну ділянку відсутні і у архівній довідці за №10/386 від 03.07.2012року і в акті опису та оцінки майна за №13 від 07.01.1950 року, а тому такі вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.02.2017 року у справі № 807/1588/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

ОСОБА_3

Повний текст ухвали виготовлено 12.07.2017 року