Справа № 813/916/17
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року справа № 813/916/17

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

секретар судового засідання Витвицька В.П.,

за участю:

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 Матія до Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

ОСОБА_3 Матія звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - відповідач, ГУ ДМС України у Львівській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області від 07.02.2017 № 03.01/36 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.12.2011 на підставі дозволу на імміграцію в Україну виданого ІГІРФО ГУ МВС України у Львівській області громадянину республіки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Матії видано посвітку на постійне проживання серії ЛВ № 009261. 13.02.2017 позивач отримав рішення ГУ ДМС України у Львівській області від 07.02.2017 № 03.01/36 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Стверджує, що приймаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідач не лише керується положеннями Закону України «Про громадянство України», перекручуючи їх зміст, а також безпідставно вважає, що Матія ОСОБА_3 перебуває з державою Україна у відносинах громадянства та отримав посвітку без достатніх правових підстав. Вважає, що оскаржене рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача подав до суду заперечення, в яких зазначає, що проведеною працівниками міграційної служби перевіркою встановлено, що на момент народження позивача, його матір ОСОБА_3 була громадянкою України. Громадянство матері позивача та її постійне проживання на момент народження сина на території України підтверджується наявними в матеріалах особової справи М.ОСОБА_3 копіями заяв про видачу паспорта (форма № 1), зокрема копією заяви про видачу паспорта ОСОБА_3 від 21.06.1995 у зв'язку з одруженням (видано НОМЕР_1 від 21.06.1995). На звороті вказаної заяви наявна відмітка Червоноградського МВ УМВСУ у Львівській області від 27.03.1998 про вклеювання до паспорта ОСОБА_3 фотокартки у зв'язку з досягненням 25-річного віку. Стверджує, що у разі виїзду на постійне місце проживання за кордон (зокрема у ОСОБА_4), матір позивача ОСОБА_3 зобов'язана була здати свій паспорт громадянина України до відповідних органів. Наведене дає підстави стверджувати, що у позивача були відсутні законні підстави на надання дозволу на імміграцію в Україну як іноземцю, оскільки він є громадянином України і з громадянства України у встановленому порядку не виходив. Вважає позов безпідставним і необґрунтованим, та таким, що не підлягає до задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

27.10.2011 гр. ОСОБА_4 ОСОБА_3 Матія, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Сектору ГІРФО Червоноградського МВ УМВСУ у Львівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію, оскільки його матір є громадянкою України.

Згідно висновку, затвердженого начальником УГІРФО ГУМВС України у Львівській області про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 Матія дозволено постійне місце проживання і документовано його посвідкою на проживання серії ЛВ № 009261 від 29.11.2011.

ГУ ДМС України у Львівській області звернулось до відділу громадянства ГУ ДМС України у Львівській області щодо перевірки належності/неналежності ОСОБА_3 Матія до громадянства України відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до відповіді відділу громадянства ГУ ДМС України у Львівській області від 17.01.2017 № 02-02/288 на підставі ст. 13 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_3 Матія, є громадянином України, оскільки дитина, один з батьків яких на момент народження перебував в громадянстві України, є громадянином України незалежно від того, чи народилася вона на території України чи за її межами.

Проект висновку про скасування позивачу дозволу на імміграцію разом з матеріалами особової справи ОСОБА_3 Матія 20.01.2017 було скеровано ГУ ДМС України у Львівській області до департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України для погодження, відповідно до вказівки ДМС від 20.12.2013 № 4-10178/2.1-13.

Листом департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 30.01.2017 № 8.1/504-17 повідомлено, що в цілому підтримано проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину України (республіки ОСОБА_4) ОСОБА_3 Матію та рекомендовано його до затвердження.

Листом ГУ ДМС України у Львівській області від 07.02.2017 № 03.01/2434 позивача повідомлено про прийняття Головним управлінням рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та зобов'язано повернути видану посвідку серії ЛВ № 009261 від 29.12.2011.

ОСОБА_3 Матії рекомендовано звернутись із відповідною заявою про набуття громадянства України.

07.02.2017 ГУ ДМС України у Львівській області прийнято рішення № 03.01/36 про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Не погодившись із рішенням ГУ ДМС України у Львівській області позивач звернувся до суду із даним позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Спірні правовідносини регулюються нормами Закону України «Про імміграцію», Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2, 3 ст. 6 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів шодо, надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволі відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно з підпунктами 6, 33 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу; здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів» у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності.

Згідно пункту 7 вказаного Положення, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

За нормами пп. 21 - 24 Порядку, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію»

Таким чином ГУ ДМС України у Львівській області, як територіальний орган ДМС України, вправі самостійно здійснювати перевірку правомірності надання іноземцям дозволів на імміграцію в Україну та вживати відповідних заходів щодо скасування дозволів, виданих з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до висновку ГУ ДМС України у Львівській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 07.02.2017, працівниками міграційної служби було встановлено, що на момент оформлення заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 Матія був неповнолітньою особою, внаслідок чого не міг особисто подати таку заяву, оскільки відповідно до ст. 9 Закону України "Про імміграцію" заява про надання дозволу на імміграцію за неповнолітніх осіб подається їх законними представниками.

Також у висновку зазначено, що в ході проведеної перевірки встановлено, що матір позивача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка м. Сокаль, Львівської області, документована паспортом громадянина України та на момент народження сина проживала в Україні.

Проведеною перевіркою встановлено, що на підставі ст. 13 Закону України «Про громадянство України», в редакції 1991 року ОСОБА_3 Матія, є громадянином України. Таким чином у позивача були відсутні законні підстави для надання йому дозволу на імміграцію в Україну як іноземцю.

Згідно з ст. 14 Закону України «Про громадянство України» від 08.10.1991 № 1636-ХП, який діяв на момент народження позивача 22.03.1996 (втратив чинність 01.03.2001) при різному громадянстві батьків, з яких один на момент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України:

1) якщо вона народилася на території України;

2) якщо вона народилася за межами республіки, але батьки або один з них у цей час постійно проживали на території України.

При різному громадянстві батьків, з яких один на момент народження дитини перебував у громадянстві України, якщо в цей час обоє з батьків постійно проживали за межами України, громадянство дитини, яка народилася за межами України, визначається за письмовою згодою батьків.

Проведеною працівниками міграційної служби перевіркою встановлено, що на момент народження позивача, його матір ОСОБА_3 була громадянкою України.

Громадянство матері позивача та її постійне проживання на момент народження сина на території України підтверджується наявними в матеріалах особової справи ОСОБА_3 Матія копіями заяв про видачу паспорта (форма № 1), зокрема копією заяви про видачу паспорта ОСОБА_3 від 21.06.1995 у зв'язку з одруженням ні (видано НОМЕР_1 від 21.06.1995). На звороті вказаної заяви наявна відмітка Червоноградського МВ УМВСУ у Львівській області від 27.03.1198 про вклеювання до паспорта ОСОБА_3 фотокартки у зв'язку з досягненням 25-річного віку.

Відповідно до п. 13 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 № 231 (втратила чинність 01.04.2015), редакції від 31.03.1995, для виїзду на постійне проживання за кордон у паспорті робиться відповідний запис, виїжджаючий здає свій паспорт громадянина України з позначкою про виписку з місця проживання. Під час видачі паспорта для зазначеної мети громадянину роз'яснюється вимога статті 21 Закону України "Про громадянство України", згідно з якою він зобов'язаний після прибуття на місце проживання за кордоном стати на облік у дипломатичному представництві або консульській установі України.

Отже, у разі виїзду на постійне місце проживання за кордон, матір позивача ОСОБА_3 зобов'язана була здати свій паспорт громадянина України до відповідних органів, проте факт вклеювання у 1998 році фотокартки до паспорта ОСОБА_3І свідчить, що матір ОСОБА_3 Матія не оформляла виїзд на постійне місце проживання за кордон та на момент його народження постійно проживала території України.

Враховуючи наведення, у ОСОБА_3 Матія були відсутні законні підстави на надання дозволу на імміграцію в Україну як іноземцю, оскільки він є громадянином України і з громадянства України встановленому порядку не виходив.

Слід зазначити, що у рішенні по справі "Жданока проти Латвії" (case of Zdanolca v..Latvia)1 Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів для самозахисту... Плюралізм і демократія засновані на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні часом бути готовими обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, щоб був дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого (п.100 рішення Великої палати, 2006 p.).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що оскаржене рішення ГУ ДМС України у Львівській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну є правомірним, оскільки позивач є громадянином України.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частин 1 та 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення.

Таке рішення повністю відповідає зібраним матеріалам особової справи, прийняте в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, в задоволенні яких необхідно відмовити.

Щодо судового збору, то такий на підставі статті 94 КАС України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

постановив :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови складено 11.07.2017.