Справа № 826/16353/16
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

05 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Безименна Н.В., Епель О.В.,

при секретарі: Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги громадянки Камеруну ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянки Камеруну ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Камеруну ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернулась до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - Відповідачі, ДМС України, ГУ ДМС України в місті Києві) у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 476-16 від 15.09.2016 про відмову у визнанні громадянки Камеруну ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУ ДМС України в місті Києві повторно розглянути заяву громадянки Камеруну ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у справі - ОСОБА_3 -ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Камеруну, народилась в Камеруні, в м. Матом, незаміжня, за національністю - камерунка, за віросповіданням - християнка, державний кордон України перетнула нелегально кораблем 11.11.2015.

Позивач вперше звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально.

В заяві-анкеті від 14.12.2015 № 412, апелянт стверджувала, що покинула країну походження через побоювання за своє життя, оскільки під час роботи поваром в домі генерала армії Камеруну, дитина генерала отруїлась, у зв'язку з чим її відвезли до лікарні, де в подальшому вона померла. Позивачу відразу зателефонувала знайома та повідомила їй про загрозу з боку генерала, у зв'язку з чим заявниця покинула країну постійного проживання, турбуючись за своє життя.

За результатами розгляду особової справи громадянка Камеруну ОСОБА_3, 29.07.2016 ГУ ДМС України в місті Києві складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.77-83).

У вищезазначеному висновку вказано, що відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні громадянки Камеруну ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

15.09.2016 рішенням ДМС України № 476-16 висновок ГУ ДМС України в місті Києві від 29.07.2016 підтримано та відмовлено громадянці Камеруну ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням ГУ ДМС України в місті Києві від 15.10.2016 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в обґрунтування позовних вимог громадянкою Камеруну ОСОБА_3 було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування останньої або її побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що їй буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Відповідно до правових положень Закону № 3671 біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 ст.8 Закону №3671).

Як передбачено ч.1-2 ст.9 Закону №3671 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11 і 12 ст.9 Закону №3671, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Частиною 5 ст. 10 Закону №3671 встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 та 6 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підставою для відмови у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Камеруну ОСОБА_3 стала відсутність умов, які передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно із п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, міграційною службою зазначено, що заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у своїй заяві до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2015 заявник зазначила, що залишила країну походження, тому що там загрожує небезпека її особистому життю у зв'язку з тим, що під час роботи поваром в домі генерала армії Камеруну, дитина генерала отруїлась, у зв'язку з чим її відвезли до лікарні, де в подальшому вона померла. Позивачу відразу зателефонувала знайома та повідомила їй про загрозу з боку генерала, у зв'язку з чим заявниця покинула країну постійного проживання, турбуючись за своє життя.

Під час співбесід, апелянту по суті були поставлені одні й ті самі питання стосовно погроз, на що нею були надані суперечливі одна одній відповіді, у зв'язку з чим дані твердження не можуть вважатись правдоподібними, оскільки, як вбачається із протоколу співбесіди від 01.03.2016, ОСОБА_3 лише припускає що її можуть вбити.

Також, позивач надала копію ордеру про її арешт, яку вважає доказом того, що її життю можуть загрожувати, у випадку її повернення до країни постійного проживання, з якої вбачається: «Керівництво служби громадської безпеки Камерну розшукує ОСОБА_3 для проведення слідства у справі (надання поганого харчування) дочці Генерала Умару Джам 15 вересня 2015 року. Причина переслідування: надання поганого харчування».

Отже, причиною переслідування заявниці в країні її походження є надання поганого харчування, а не смерть дитини, як позивач зазначала в заяві-анкеті та протоколі співбесіди.

Аналіз вищезазначених обставин справи дає підстави для висновку, що ОСОБА_3 не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на неї чекає відповідальність, визначена законодавством Камеруну.

Зазначені причини небажання повертатися до країни походження позивача не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту, а тому апелянт не може бути визнана біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на запитання про те, що змусило її звернутися до міграційної служби, відповіла - легалізація на Україні.

Вищезазначене свідчить про те, що заявниця звернулася до міграційної служби України не з метою захисту, а використала процедуру набуття захисту в Україні для наступної легалізації свого незаконного перебування на її території та уникнення покарання в країні своєї громадянської належності - Камерун.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами, ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час розгляду судом апеляційної інстанції.

Крім того, позивач не належить до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій.

Аналіз вищезазначених правових положень та обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції прийти до висновку, що рішення ДМС України від 15.09.2016 № 476-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, а посадові особи відповідача діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх дій та оскаржуваного рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу громадянки Камеруну ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: Н.В. Безименна

О.В. Епель

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Безименна Н.В.