Справа № 823/824/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року справа № 823/824/17

17 год. 19 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Мельниковій О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто, представника відповідача Коваленко А.П. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2017 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в Черкаський окружний адміністративний суд з вищезазначеним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на користь позивача компенсацію за кожну добу не використаної відпустки за 2013 та 2014 роки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач 25.09.2015 звільнений зі служби в органах внутрішніх справ, однак при звільненні з позивачем не проведено повний розрахунок, а саме: не проведено нарахування та виплату компенсації за невикористані позивачем чергові відпустки у 2013-2014 роках, що на думку позивача є порушенням вимог Закону України «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити з підстав, викладених вище.

Представник відповідача позов не визнав, проти заявленого адміністративного позову заперечив, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що пунктом 56 Положення №144 визначено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення. Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Враховуючи, що позивач наказом УМВС України від 25.09.2015 №262 о/с звільнений з органів внутрішніх справ та станом на час розгляду справи йому нарахована грошова компенсація за невикористану у 2015 році відпустку (34 доби), тому відсутні правові підстави щодо компенсації позивачу за невикористану ним відпустку за 2013-2014 роки.

Заслухавши пояснення та доводи позивача, його представника та представників відповідачів, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

ОСОБА_1, проходив службу в органах внутрішніх справ з 14.08.1993 по 25.09.2015.

Відповідно до заяви позивача на ім'я голови ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, позивач просив здійснити виплату компенсації за невикористані чергові відпустки у 2013-2014 роках.

Листом ліквідаційної комісії управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 23.11.2016 №12/р-274 повідомлено позивача, що п. 56 Положення №144 визначено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Оскільки позивач звільнений 25.09.2015, заборгованість по виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпустки відсутня.

Відповідно до довідки від 23.11.2016, позивач у чергових відпустках за 2013-2014 роки не перебував, тривалість чергової відпустки за вказані роки відповідно до вислуги років становила 45 діб на рік.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що статтею 19 Закону України «Про міліцію» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно п. 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв'язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року (п. 52 Положення №114).

Пунктом 56 Положення №144 визначено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Таким чином, вказана норма є імперативною по відношенню до можливості отримувати компенсації за будь - які роки роботи, відмінні від року звільнення.

Як встановлено судом, позивач наказом УМВС України від 25.09.2015 №262 о/с звільнений з органів внутрішніх справ та станом на час розгляду справи йому нарахована грошова компенсація за невикористану у 2015 році відпустку (34 доби).

Оскільки, грошова компенсація при звільненні виплачується лише за невикористану в році звільнення відпустку, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення компенсації за невикористану ним відпустку за 2013-2014 роки.

Позивач в адміністративному позові зазначає, що у цих правовідносинах по відношенню до нього може застосовуватись загальне законодавство, зокрема, Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР, яким виплата компенсацій за невикористану відпустку не обмежується будь-яким строком, та який має вищу юридичну силу, однак суд зазначає таке.

Відповідно до статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однак, порядок та умови виплати грошового забезпечення працівникам внутрішніх справ (станом на час звільнення позивача з органів внутрішніх справ) регулювалось Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114.

Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У своїй постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

У правовій позиції, висловленій постанові Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

У листі від 23 березня 1998 року № 1-4/83 Верховний Суд України також звертає увагу, що проходження служби рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ регулюється не Кодексом законів про працю, а законодавством про ці органи.

Тому суд дійшов висновку, що у випадку позивача при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Повний текст рішення виготовлено 27 червня 2017 року.