Справа № 806/146/17
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Липа В.А.
Суддя-доповідач:Кузьменко Л.В.
УХВАЛА

іменем України

"06" липня 2017 р. Справа № 806/146/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кузьменко Л.В.

суддів: Іваненко Т.В.

Франовської К.С.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "27" квітня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, стягнення 35369,55 грн. ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом в якому просила:

- визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, Державної казначейської служби України та Міністерства фінансів України щодо невжиття заходів з фінансування та виплати ОСОБА_3 щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі в період з 03.08.2014 р. по 31.03.2015 р.;

- зобов'язати Міністерство фінансів України через Державну Казначейську службу України профінансувати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області для виплати ОСОБА_3 заборгованості з суддівської винагороди в сумі 35369,55 грн.;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області на користь позивача заборгованість з виплати суддівської винагороди за період з 03.08.2014 р. по 31.03.2015 р. в розмірі 35369,55 грн.;

- витребувати у ТУ ДСА України в Житомирській області довідку про заробітну плату на період звільнення позивача з роботи;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області на користь позивача середньомісячний заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 20.09.2016 р. по день ухвалення судом рішення у даній справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що відповідачами було безпідставно обмежено право позивача на отримання суддівської винагороди у повному розмірі в період серпень - грудень 2014 року з посиланням на положення Закону України №1622- VІІ від 31.07.2014 року "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", яким було незаконно обмежено для позивача місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. також посилається на те, що відповідачі безпідставно зменшили розмір суддівської винагороди за січень - березень 2015 року, оскільки положення ст.129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в частині розміру посадового окладу судді, надбавки за вислугу років, надбавки за доступ до державної таємниці у спірний період часу змін не зазнали.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позов, з тих мотивів, що Житомирським окружним адміністративним судом неповно з"ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв"язку з невірним тлумаченням і застосуванням останніх, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Розглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах, передбачених статтею 195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 у період з 06.04.1990 року по 19.09.2016 року працювала на посаді судді Романівського районного суду Житомирської області.

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_3 звільнено із займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Романівського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2016 року №39-К ОСОБА_3 відраховано зі штату Романівського районного суду Житомирської області. (а.с.12)

Романівським районним судом Житомирської області було проведено розрахунок з ОСОБА_3 у день звільнення.

Позивач, вважаючи, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Житомирській області не в повній мірі було проведено з нею розрахунок при звільненні, звернулася із заявою про нарахування та виплату недонарахованої суддівської винагороди за період з 01.08.2014 року по 31.03.2015 року.

13 грудня 2016 року на адресу позивача від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області направлена відповідь №2645/16-Вих, якою позивача було повідомлено, що суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась згідно чинного законодавства на відповідну дату та роз'яснено, що за період з 03.08.2014 р. по 31.12.2014 р. суддівська винагорода нараховувалась відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", що набрав чинності 03 серпня 2014 року абзацом 5 пункту 6-4 Прикінцевих положень зазначеного Закону встановлено обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, за період з 01.01.2015 р. по 31.03.2015 р. суддівська винагорода нараховувалась відповідно до Закону України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який вступив в дію з 01 січня 2015 року та обмежував розмір суддівської винагороди.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями пункту 14 статті 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до чинної у 2014 році частини 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Однак, 31 липня 2014 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон України №1622-VII).

Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" доповнено пунктом 6-4, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі - Закон України №76-VIII) внесені зміни до Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", а саме: у статті 129 у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено.

З 1 січня 2015 року частина 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" діяла у наступній редакції: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Отже, Законом України №76-VIII з 1 січня 2015 року були зняті обмеження, встановлені частиною 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", щодо неможливості визначення іншими нормативно-правовими актами суддівської винагороди, з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень ряду нормативних актів України, у тому числі положень статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що ряд нормативних актів України, у тому числі положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З 1 квітня 2015 року Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" почав діяти у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

Виплата суддівської винагороди з 1 квітня 2015 року здійснювалася відповідно до статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом враховані положення інших міжнародних документів, яким оскаржувані дії відповідачів відповідають у повній мірі, зокрема рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані зі скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. Крім того, ЄСПЛ підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в установах.

Подібні позиції ЄСПЛ висловив й у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася у державі.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи обмеження соціально-економічних прав інших осіб, зокрема, працівників державних органів та інших бюджетних установ, що мали місце у 2014, 2015 роках згідно Законів України №1622-VІІ від 31 липня 2014 року, №76-VІІІ від 28 грудня 2014 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Дана позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України та позицією Верховного суду України у справі №826/2133/15.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "27" квітня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кузьменко

судді: Т.В. Іваненко

К.С. Франовська

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачам: Міністерство фінансів України вул.Грушевського, 12/2,м.Київ,01008

4-Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області м-н. Соборний, 1,м.Житомир,10014

5-Державна казначейська служба України вул.Бастіонна, 6,м.Київ,01601

6-Державна судова адміністрація України вул.Липська,18/5,м. Київ,01601

- ,