Справа № 500/1926/17
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/1926/17
Провадження № 2-а/500/82/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року

16год. 56хв.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

при секретарі Хачатрян А.Т.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

26.04.2017 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинення певних дій, в якій просить: визнати протиправним рішення №113 від 15.12.2016р. Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області про відмову у поновленні ОСОБА_2 пенсії за віком; зобовязати Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області відновити пенсійну справу ОСОБА_2 шляхом здійснення запитів на підприємства та установи для отримання відсутніх документів; перерахувати розмір та поновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком з 07.10.2009р. із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України на визначений пенсіонером банківський рахунок. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що до жовтня 1997 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в м. Ізмаїлі та після досягнення 55 років, а саме з 1992р., отримувала пенсію за віком. Згодом вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у звязку з чим виплата пенсії була припинена. 08.12.2016 року представник позивача звернувся до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області із заявою про перерахунок пенсії та поновлення виплати пенсії. До заяви були додані усі відповідні документи, а також заява про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок позивача. Рішенням відповідача за №113 від 15.12.2016р. позивачу було відмовлено в поновленні виплати пенсії у звязку з тим, що пенсія може бути поновлення тільки громадянам України за наявності паспорта громадянина України, документа, який засвідчує фактичне проживання на території України або посвідки на постійне проживання, у якій громадянство зазначено «Україна» та у звязку з тим, що архівна пенсійна справа ОСОБА_2 у них відсутня. До заяви про поновлення пенсії ОСОБА_2 не додані усі необхідні документи. Позивач вважає таку відмову неправомірною та просить суд зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії за віком та здійснити перерахування пенсії.

Представник позивача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, в позовній заяві зазначив про розгляд справи без його участі та у відсутність позивача.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав у повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях на позов, просив відмовити у його задоволенні мотивуючи тим, що призначення і виплата пенсій громадянам України, які проживають за їх межами, та громадянам інших країн, які переїхали на постійне проживання до України, здійснюється згідно із пенсійним законодавством України, яке складається із Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Розмір пенсії обчислюється за законодавством України і не залежить від країни проживання пенсіонера. Розмір пенсії перераховується відповідно до рішень Верховної Ради України, постанов Кабінету Міністрів України, законодавства України про збільшення розміру пенсій. У разі порушення клопотання про переказ пенсії з України в іноземну державу, з якою укладено міжнародний договір про соціальне забезпечення, громадянин повинен звернутися до компетентного органу з питань пенсійного забезпечення за місцем свого проживання в цій державі. Під час перебування особи за кордоном пенсії виплачуваються в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість, якого надана Верховною Радою України. Міжнародний договір з державою Ізраїль, на даний час не укладено, тому поновити виплату пенсії за віком позивачеві немає законних підстав. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002р. №497 функції з призначення і виплати пенсій органами праці та соціального захисту населення з 01.07.2002р. було передано органам Пенсійного фонду, а ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до країни Ізраїль у 1997р. Жодних доказів належності до громадянства України ОСОБА_2 не надала. У звязку з чим, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 не має. Просить відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Ухвалою суду від 27.06.2017р. адміністративний позов ОСОБА_2 до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинення певних дій в частині зобовязання Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 року по 20.10.2016р. в розмірі, передбаченому діючим законодавством залишено без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, що підтверджено паспортом громадянина України для виїзду за кордон, ідентифікаційним кодом, копії яких наявні у матеріалах справи, проживала та працювала на території України, що підтверджується записами в трудовій книжці, посвідченням «Ветаран праці» та визнається відповідачем.

Як вбачається з пенсійної справи позивачки згідно протоколу №1/68 ОСОБА_3 була призначена пенсія за віком з 23.02.1992р.

Встановлено, що у 1997 року ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України.

ОСОБА_2 08.12.2017 року через свого представника по нотаріальній довіреності, звернулася до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області з особистою апостильованою заявою про поновлення їй пенсії за віком, підпис позивача посвідчений нотаріально, а також з необхідним пакетом документів для такого поновлення.

Рішенням відповідача за №113 від 15.12.2016р. позивачу відмовлено у поновленні пенсії за віком у звязку з тим, що пенсія виплачується лише громадянам України за наявності паспорта громадянина України, документа, який засвідчує фактичне проживання на території України або посвідки на постійне проживання, у якій громадянство зазначено «Україна», на підставі будь-яких інших документів поновити та виплачувати пенсію правових підстав не має. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002р. №497 функції з призначення і виплати пенсій органами праці та соціального захисту населення з 01.07.2002р. було передано органам Пенсійного фонду, а ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до країни Ізраїль у 1997р., архівна пенсійна справа ОСОБА_2 залишилась в управлінні праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради. На запит Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області до управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради щодо надання архівної пенсійної справи, отримано відповідь про те, що пенсійна справа ОСОБА_2 відсутня, що унеможливлює поновлення виплати пенсії по матеріалам архівної пенсійної справи. Також, до заяви про поновлення пенсії за віком необхідно надати таки документи: довідку з податкової адміністрації про присвоєння ідентифікаційного номеру; документи про місце реєстрації особи (паспорт); трудову книжку; довідку про заробітну плату особи за період страхового стажу до 01.07.2000р. Також, до страхового стажу зараховується період навчання на денній формі навчання, що підтверджується дипломом, посвідченням, свідоцтвами або довідкою, виданою на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. Із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 повинна особисто звернутися до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області зі вказаними документами.

Вказане рішення відповідача суд вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Зазначений закон не містить обмежень на подачу заяви про поновлення пенсії представником пенсіонера - заявника.

Враховуючи, що право на пенсію включає: право на призначення, право на перерахунок та право на поновлення, та за своєю правовою природою право на призначення пенсії і його реалізація є більш широким поняттям ніж поновлення виплати пенсії, та враховуючи, що законодавство не містить прямих обмежень щодо можливості представництва у вказаних правовідносинах, суд приходить до висновку, що заява про поновлення пенсії може подаватися представником, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

На підставі статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед виїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачується тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року по справі № 1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

На підставі статті 152 частини 2 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втрачають чинність з 7 жовтня 2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Отже, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Такої позиції притримується Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 25.06.2015 (К/800/18966/15).

З дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року, у відповідача виникли підстави для поновлення виплат пенсії громадянам України, які проживають за її межами.

Водночас, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії і не винесення рішення про відмову не позбавляє позивача можливості захисту свого права. Отже, враховуючи прийняття Рішення № 25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак, і розпочався строк звернення до суду.

У своєму рішенні Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року відсутні норми, які унеможливлювали виплату позивачу пенсії.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Отже, відмова пенсійного органу в призначенні пенсії позивачу є протиправною.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного Суду України від 01.12.2011 року (справа № К/9991/45723/11).

Стосовно громадян, які виїхали на постійне місце проживання за кордон визначено особливий порядок виплати пенсій, який викладено у статтях 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та ст. 46 цього Закону.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку), поновлення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що позивач, хоч на даний час проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

До такого ж висновку дійшов Вищий адміністративний суд у рішенні К/800/14055/13 від 13 грудня 2016 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. (справа №21-168а15) та від 08.12.2015р. (справа №21-5440а15).

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми нестриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Аналогічна норма закріплена і в п.4.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005, відповідно до якої - не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Безпідставні є твердження відповідача стосовно того, що пенсія виплачується лише громадянам України за наявності паспорта громадянина України, який засвідчує фактичне проживання на території України або посвідки на постійне проживання, у якій громадянство зазначено «Україна», та що на підставі будь-яких інших документів поновити та виплачувати пенсію правових підстав немає. Такі твердження не ґрунтуються та суперечать приписами чинного законодавства.

За таких обставин, суд вважає, що позивач, хоч на даний час проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Судом встановлено, що позивачем дотримано визначений законодавством порядок звернення за призначенням/перерахунок пенсії. Відповідно до ст. 44 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. П.1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005р., також встановлює, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Матеріалами справи підтверджується, що трудовий стаж позивача становить 32 роки 8 днів, що підтверджується записами в пенсійній справі та визнається відповідачем. Останній запис в трудовій книзі ОСОБА_2 зроблений 23.02.1992 року про те, що вона звільнена з Північних електричних мереж «Коленерго» м. Мурманськ з достроковим розірванням трудового договору для вїзду у іншу місцевість.

На консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль ОСОБА_2 поставлена 04.08.2004р.

Відповідно до п.16 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №794 від 04.06.1998р. - всі ці дані доступні відповідачу та він має до них безпосередній доступ.

До того ж позивач просив суд зобов'язати відповідача перерахувати та поновити пенсію за віком позивачу із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним законодавством.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Приписами статті 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачена індексація та перерахунок пенсій у зв'язку із збільшенням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, прожиткового мінімуму та страхового стажу.

Отже, позивач має право на перерахунок його пенсії відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням індексу інфляції та усіх доплат та надбавок відповідно до приписів чинного законодавства.

При цьому, суд наголошує на тому, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з огляду на те, що вказана норма стосується виплати лише сум пенсії, що були нараховані, а в даному випадку цих сум не було нараховано.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і Законами України.

Частиною 1 ст. 71 КАС України визначено, обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частинні визнання протиправним рішення Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області №113 від 15.02.2017р. про відмову у поновленні їй пенсії за віком та зобов'язання Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду Одеської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 26.10.2016р. в розмірі, передбаченому діючим законодавством є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо зобовязання Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області відновити пенсійну справу ОСОБА_2 шляхом здійснення запитів на підприємства та установи для отримання відсутніх документів, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні цих вимог, оскільки це є безпосереднім повноваженням відповідача у разі необхідності здійснювати зібрання необхідної інформації шляхом відповідних запитів. Докази необхідності здійснення таких запитів та не вчинення цього відповідачем не надано. Доказів порушення відповідачем прав позивача шляхом не вчинення зазначених дій суду не надано.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, на момент прийняття оскарженого рішення відповідачем, пенсійна справа знаходилась в УПСЗН однак станом на дату ухвалення рішення по справі пенсійна справа була отримана відповідачем від УПСЗН, що свідчить про те, що вона не була втрачена та не потребує її поновлення.

Також, позовні вимоги щодо зазначення конкретних складових пенсії та надбавок теж не підлягають задоволенню з огляду на відсутність підстав вважати, що вони не будуть враховані відповідачем та відсутні з боку відповідача порушення прав позивача в цій частині.

Керуючись 9-11, 69 -71, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення №113 від 15.12.2016р. Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду Одеської області про відмову у поновленні пенсії.

Зобовязати Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 21.10.2016р. в розмірі, передбаченому діючим законодавством (з урахуванням індексу інфляції, надбавок та доплат, визначених законодавством).

В інший частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено та підписано 03.07.2017р.

Суддя: ОСОБА_4