Справа № 804/7840/16
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 р. Справа № 804/7840/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кривбасремонт" до Головного управління Державної інспекції України питань праці у Дніпропетровській області про скасування припису, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривбасремонт» до Головного управління Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, в якому позивач проситьвизнати протиправним та скасувати припис головного державного інспектора Головного управління Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області №245/4.7-11 від 28.10.2016 року у відношенні Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривбасремонт».
В обґрунтування позову позивач зазначив, що Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області проведено перевірку додержання ТОВ «Кривбасремонт» законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за результатами якої відповідачем складено акт №489/4.7-11 від 28.10.2016 року та винесено припис №245/4.7-11 від 28.10.2016 року, яким позивача зобов`язано здійснити заходи, у виконання вимог п.3 ст.36, ст.119 Кодексу законів про працю України стосовно ОСОБА_1 щодо увільнення від роботи з збереженням робочого місця та середньої заробітної плати як працівникові, призваним на строкову військову службу (військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період). Позивач вважає припис протиправним, а тому таким, що підлягає скасуванню.
Представник відповідача надав суду заперечення, в яких зазначив, що звільнення працівника ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу, замість увільнення від роботи із збереженням робочого місця та середнього заробітку є порушенням ТОВ «Кривбасремонт» вимог ч.3 ст.36 КЗпПУ.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, проти подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, проти подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.
Представники сторін не заперечували щодо подальшого розгляду справи в письмовому провадженні
Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Таким чином, суд ухвалив розглянути справу без участі сторін відповідно до положень ст.128 КАС України в письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що головним державним інспектором Клімчуком О.В. Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області проведено перевірку додержання ТОВ «Кривбасремонт» законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Перевіркою встановлено порушення: - п.3 ст.36, ст.119 КЗпП України.
За результатами перевірки складено Акт № №489/4.7-11 від 28.10.2016 року, на підставі якого винесено припис №245/4.7-11 від 28.10.2016 року, яким позивачу приписано:
1. забезпечити здійснення заходів, у виконання вимог ч.3 ст.36, ст.119 Кодексу законів про працю України стосовно ОСОБА_1 щодо увільнення від роботи з збереженням робочого місця та середньої заробітної плати як працівникові, призваним на строкову військову службу (військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період).
Також у приписі зазначено, що у строк до 28 листопада 2016 року позивачу необхідно письмово проінформувати про виконання вимог припису з наданням копій підтверджуючих документів.
Суд вирішуючи спір по суті зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно дост.259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють спеціально уповноважені на те органи та інспекції, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу.
Відповідно до пункті 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №100утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Відповідно до наказу Держпраці від 04.02.2016 року №8 Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі - Управління) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.
Так, у підпункті 5 пункту 4 Положення про Управління визначено, що Управління здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю.
Відповідно до підпункту 5 пункту 6 Положення про Управління, Управління має право проводити безперешкодно відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, нагляд та контроль за дотриманням якого віднесено до повноважень Управління.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на ТОВ «Кривбасремонт» черговим слюсарем з 08.07.2014 року, що підтверджується наказом №172-к від 08.07.2014 року.
06.04.2015 року ОСОБА_1 отримано повістку про те, що згідно Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» він зарахований в команду № НОМЕР_1 та зобов`язаний прибути 20.04.2015 року в комісаріат для відправки на збірний пункт.
В той же день 06.04.2015 року, ОСОБА_1 звернувся із заявою до роботодавця про звільнення його з роботи у зв`язку з призовом на військову службу.
Наказом про припинення трудового договору №103-к ОСОБА_1 звільнено 06.04.2015 року у зв`язку з призовом на військову службу, відповідно пункту 3 статті 36 КЗпП України та на підставі особистої заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Пунктом 3 частиною 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України, станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено підставу припинення трудового договору - призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Дію частини третьої статті 119 було поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», згідно із Законом України від 20.05.2014 року №1275-VII.
Так, 11.06.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року №433-VIII, яким у Кодексі законів про працю України:
1) пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції:
«3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу»;
у частині третій слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінити словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації».
Отже, з 08.02.2015 року діяла редакція частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно якої, зокрема, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Так, позивач звільнив ОСОБА_1 06.04.2015 року.
Суд зазначає про те, що позивач звільнив ОСОБА_1 , за його власною заявою, а не з власної ініціативи, що підтверджено матеріалами справи.
Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з ч.1ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати припис №245/4.7-11 від 28.10.2016 року, що винесений Головним управлінням Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області.
Стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1791,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб`єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова