Справа № 810/1657/17
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року № 810/1657/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень -рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.03.2017 №, №, №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.03.2017 №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 22.03.2017 №.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновки відповідача, викладені в Акті перевірки, не відповідають дійсності та не підтверджуються відповідними доказами. Вказав, що ним у відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів було включено до складу витрат суми коштів, сплачених у складі ціни за транспортні засоби, за паливо-мастильні матеріали та за страхування транспортних засобів, оскільки такі витрати пов'язані із здійсненням підприємницької діяльності.

При цьому, позивач зауважив, що ним до перевірки були надані всі первинні документи бухгалтерського обліку за перевіряємий період, на підставі яких були визначені суми витрат та податкового кредиту, однак дані документи не були прийняті до уваги.

Відтак, на думку позивача, рішення податкового органу є незаконними, оскільки при їх прийнятті відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивач безпідставно включив до складу витрат витрати, які пов'язані із придбанням паливо-мастильних матеріалів, транспортних засобів та страхуванням транспортних засобів, оскільки в ході перевірки було встановлено, що такі витрати не пов'язані із господарською діяльністю позивача. Крім того, відповідач зазначив, що до складу витрат не включається сума податку на додану вартість, що входить до ціни придбаного товару. За наведених обставин, відповідач вважає, що діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами, а тому прийняті за результатами перевірки оскаржувані рішення є правомірними.

У судове засідання, призначене на 29.05.2017, з'явились представник сторін.

До початку розгляду справи по суті представник позивача звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача з приводу вирішення справи в порядку письмового провадження поклався на розсуд суду, про що подав письмову заяву.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, а також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця Вишгородською районною державною адміністрацією 07.08.2008, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця НОМЕР_14 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №.

Як платник податків позивач перебуває на податковому обліку в Вишгородській ОДПІ з 08.08.2008 за №5673 та здійснює господарську діяльність на загальній системі оподаткування.

Основним видом діяльності позивача за КВЕД є вантажний автомобільний транспорт.

У період з13.02.2017 по 03.03.2017 Головним управлінням ДФС у Київській області на підставі п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 77 Податкового кодексу України та відповідно до наказів від 01.02.2017 №142, від 24.02.2017 №310 проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2016.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт від 13.03.2017 №127/10-36-13-02/НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки), згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме:

- п. 177.5 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу в сумі 1149138,39 грн., з якого не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 208115,28 грн.;

- п. 1.2 п. 2 ст. 6, п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, абз. 3 п. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу в сумі 1149138,39 грн., внаслідок чого підприємцем занижено єдиний соціальний внесок в сумі 131223,01 грн.

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу в сумі 1149138,39 грн., внаслідок чого підприємцем занижено військовий збір в сумі 17237,08 грн.;

- п. 198.4, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті перевірки не сплачено до бюджету податок на додану вартість в сумі 21926,00 грн.

Як вбачається з Акту перевірки, ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2015 по 31.12.2016 здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування та був платником податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, ПДВ, єдиного соціального внеску та військового збору.

Так, перевіркою правильності визначення витрат, відображених у податковій декларації про майновий стан і доходи, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу та документально підтверджених, з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, виявлено розбіжності на суму 1 149 138,39 грн.

Даний висновок податковий орган зробив на підставі того, що позивачем до складу валових витрат безпідставно включено:

- витрати по страхуванню транспортних засобів в загальній сумі 34213,88 грн., в т.ч. за 2015 рік - 4966,95 грн., за 2016 рік - 29246,93 грн.;

- витрати, які не пов'язані з господарською діяльністю (придбання ТМЦ (ПММ), а саме бензин марки А-95, згідно Додатку №1 до Акту) на загальну суму 109631,55 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 73715,78 грн., за 2016 рік в сумі 35915,77 грн.;

- витрати на придбання трактора "Беларус-82.1" згідно договору фінансового лізингу №30/07ЛД від 18.07.2016 на загальну суму 310787,00 грн.;

- витрати на придбання напівпричепа тракторного DL-10-1-М FORESTER з гідроманіпулятором Palms 670 на загальну суму 472655,74 грн., у т.ч. ПДВ - 78775,96 грн.;

- витрати на придбання ПММ у ТОВ "ТД Росток" на загальну суму 615730,00 грн., в т.ч. за 2015 рік - 135307,00 грн., за 2016 рік - 480423,00 грн.

В частині, що стосується понесення позивачем витрат по страхуванню транспортних засобів, контролюючий орган порушення вимог податкового законодавства мотивував тим, що такі витрати відповідно до положень п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування.

Щодо витрат на придбання бензину марки А-95, то контролюючий орган в Акті перевірки зазначив, що такі витрати не пов'язані із господарською діяльністю, оскільки при дослідженні паспортних даних транспортних засобів, які позивач використовує для здійснення своєї діяльності, встановлено, що для їхньої роботи використовується дизельне паливо.

З приводу витрат на придбання трактора "Беларус-82.1", то відповідач у письмових запереченнях зазначив, що позивачем безпідставно включено такі витрати до складу валових витрат, оскільки законодавством не передбачено здійснення операцій з фінансового лізингу фізичними особами-підприємцями та віднесення ними на витрати суми сплачених лізингових платежів згідно з фінансовим договором. Крім того, відповідач у запереченнях наголошував на тому, що відповідно до ст. 325 Цивільного кодексу України право власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особі - суб'єкту господарюванню, що не дає можливості вважати майно, яке перебуває у власності фізичної особи, основними засобами суб'єкта господарювання - фізичної особи.

Щодо витрат на придбання напівпричепа тракторного DL-10-1-М FORESTER з гідроманіпулятором Palms 670 на загальну суму 472655,74 грн., у т.ч. ПДВ - 78775,96 грн., то контролюючий орган в Акті перевірки зазначив, що для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включається до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаного товару.

В частині, що стосується витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів у ТОВ "ТД Росток", то контролюючий орган в Акті перевірки не зазначив мотиви зменшення оподатковуваного доходу на суму таких витрат. Разом з тим, у письмових запереченнях відповідач стверджує, що такі витрати не пов'язані із господарською діяльністю, оскільки при дослідженні паспортних даних транспортних засобів встановлено, що для їхньої роботи використовується дизельне паливо.

У зв'язку з цим, контролюючий орган дійшов висновку про те, що позивачем було занижено суму чистого оподаткованого доходу на загальну суму 1149138,39 грн. та, як наслідок, занижено зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 208115,28 грн.

Також, податковим органом встановлено, що у зв'язку із заниженням чистого оподатковуваного доходу, позивачем було занижено базу нарахування єдиного соціального внеску та військового збору, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 не було утримано та перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок у розмірі 131223,01 грн. та військовий збір у розмірі 17237,08 грн.

Крім того, в ході проведення перевірки контролюючим органом було встановлено, що позивачем в порушення вимог п. 198.4, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 21926,00 грн., в т.ч. за 2015 рік на суму 14743,17 грн., за 2016 рік на суму 7183,19 грн.

Такий висновок податковий орган зробив на підставі того, що позивачем до складу податкового кредиту включено суму податку на додану вартість, сплачену при придбані паливно-мастильних матеріалів, а саме бензин марки А-95, згідно Додатку №1 до Акту, які не пов'язані із господарською діяльністю позивача.

На підставі висновків акту перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області прийняті наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 22.03.2017 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 208115,28 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 52028,82 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 22.03.2017 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 21926,00 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 5481,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 22.03.2017 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 17237,08 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 4309,27 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.03.2017 №Ф-, згідно з якою позивачу нараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 131223,01 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 22.03.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 13122,30 грн.

Однак, не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.03.2017 №, яке прийнято відповідачем у зв'язку з висновком про заниження податку на доходи фізичних осіб, суд зазначає наступне.

Загальний порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, врегульовано статтею 177 Податкового кодексу України.

Так, згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

За приписами п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, які пов'язані з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону №996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (надалі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз вищевикладених норм свідчить про те, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, та такі витрати мають бути пов'язані з отриманням доходу фізичною особою-підприємцем.

Зокрема, як вбачається з Акта перевірки, висновки податкового органу про завищення позивачем витрат по сплаті послуг по страхуванню транспортних засобів на загальну суму 34213,88 грн. ґрунтуються на тому, що такі витрати відповідно до положень п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування.

Однак, суд не погоджується із такими доводами контролюючого органу, з огляду на наступне.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №, основним видом економічної діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт. Відповідно до загальної частини Акта перевірки, фактично за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 ФОП ОСОБА_1 здійснював діяльність автомобільного вантажного транспорту (КВЕД 49.41).

Судом встановлено, що позивач для здійснення основного виду діяльності використовує належні йому на праві власності основні засоби - вантажні та легкові автомобілі, а саме: КРАЗ АІ НОМЕР_15; Автонавантажувач; ВАЗ 21070 НОМЕР_16; МАЗ 54323 НОМЕР_17; причіп МАЗ 9389 НОМЕР_18; МАЗ 54329 НОМЕР_19; причіп МАЗ 93866 НОМЕР_20; МАЗ 54323 НОМЕР_21; причіп МАЗ 98866 НОМЕР_22; Renault magnum 400 НОМЕР_23; причіп SCHMITZ НОМЕР_24; Renault magnum 480.20Т НОМЕР_25; причіп TRAILOR НОМЕР_26; Renault R385 НОМЕР_27; причіп МАЗ НОМЕР_28; Renault АЕ440 НОМЕР_29; причіп МАЗ 9758 НОМЕР_30; SKANIA НОМЕР_31; причіп LAG НОМЕР_32; напівпричіп тракторний DL-10-1-М FORESTER з гідроманіпулятором Palms 670; трактор "Беларус-82.1".

Також, позивач для здійснення основного виду діяльності використовує інші вантажні автомобілі, які орендує згідно договору оренди автотранспорту від 01.07.2011 №1, від 03.02.2014 №2, укладеного з ДП "Вищедубечанське лісове господарство", а саме: Трактор марки МТЗ 82.1 д.н. НОМЕР_2; причеп тракторний НОМЕР_33; Трактор марки Беларус-82.1 д.н. НОМЕР_3; причеп тракторний НОМЕР_34; Трактор марки Беларус-920 д.н. НОМЕР_4; причеп тракторний НОМЕР_35; Трактор марки Беларус-920 д.н. НОМЕР_5; причеп тракторний НОМЕР_36; Автомобіль марки ГАЗ-3309 д.н. НОМЕР_6; автомобіль марки КрАЗ 6446 д.н. НОМЕР_7; напівпричіп автомобільний НОМЕР_8; автомобіль НОМЕР_9; причеп СЗАП 8357 д.н. НОМЕР_10; автомобіль НОМЕР_11; причеп ГКБ д.н. НОМЕР_12.

Це також відображено в Акті перевірки, зокрема, на арк. 3, 4, 5.

Судом встановлено, що у перевіряємому періоді позивачем до складу витрат включено вартість послуг по страхуванню транспортних засобів, придбаних у Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ РЕ", що становить 34213,88 грн., в т.ч. за 2015 рік - 4966,95 грн., за 2016 рік - 29246,93 грн.

Факт понесення позивачем витрат на придбавання у вказаного суб'єкта господарювання послуг по страхуванню транспортних засобів підтверджується наданими до матеріалів справи копіями первинних документів, а саме: договорами про погодження умов обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; актами прийому передачі послуг; додатками до договору страхування, в яких визначено перелік транспортних засобів для укладення договорів; квитанціями до прибуткового касового ордеру, платіжними дорученнями.

Як вбачається з Акту перевірки, реальність фінансово-господарських взаємовідносин між ФОП ОСОБА_1 та вказаним суб'єктом господарювання під час перевірки контролюючим органом не заперечувалась.

Під час розгляду справи представниками сторін реальність надання послуг по страхуванню транспортних засобів та факт сплати позивачем їх вартості під сумнів також не ставилось.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зі змісту додатків до договорів страхування, в яких визначено перелік транспортних засобів для укладення договорів, вбачається, що позивач здійснював страхування транспортних засобів, які використовує у процесі здійснення господарської діяльності по наданню послуг з перевезення вантажів.

Таким чином, витрати понесені позивачем на послуги по страхуванню транспортних засобів, які використовує для здійснення господарської діяльності по наданню послуг з перевезення вантажів, є складовою собівартості кінцевих транспортних послуг та виконаних робіт позивача, а тому такі витрати пов'язані з отриманням ФОП ОСОБА_1 доходу.

Відтак, суд вважає, що наявні у позивача первинні документи, які підтверджують понесення ним вищевказаних витрат, надавали йому право врахувати їх при розрахунку податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності.

З приводу доводів контролюючого органу, що позивач безпідставно включив до складу витрат витрати на придбання трактора "Беларус-82.1" згідно договору фінансового лізингу №30/07ЛД від 18.07.2016 на загальну суму 310787,00 грн., оскільки законодавством не передбачено здійснення операцій з фінансового лізингу фізичними особами-підприємцями, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.14.1.97 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України лізингова (орендна) операція - господарська операція (крім операцій з фрахтування (чартеру) морських суден та інших транспортних засобів) фізичної чи юридичної особи (орендодавця), що передбачає надання основних засобів у користування іншим фізичним чи юридичним особам (орендарям) за плату та на визначений строк.

Так, дійсно, вказаною нормою Податкового кодексу України визначено, що лізингова (орендна) операція - це господарська операція фізичної чи юридичної особи (орендодавця).

В той же час, відповідно до частини 1 статті 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є юридичні та фізичні особи.

Статтею 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до частини 1 статті 52 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 128 Господарського кодексу України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ними не передбачено відокремлення майна, яке використовується фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності від усього належного такій фізичній особі майна.

Відтак, суд не погоджується з позицією відповідача, відповідно до якої позивач як фізична особа-підприємець не набуває права власності на майно (в тому числі транспортні засоби), оскільки ФОП ОСОБА_1 як фізична особа і як фізична особа-підприємець є одним і тим самим суб'єктом цивільних і податкових правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2016 між ТОВ "Промагролізинг-Україна" (Лізингодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №30/07Л, відповідно до умов якого Лізингодавець передає Лізингоодержувачу на умовах лізингу у строкове платне володіння та користування з правом викупу майна - трактор "Беларус-82.1" (Об'єкт лізингу), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти об'єкт лізингу у володіння та користування на строк, зазначений в п. 3.2 договору, та здійснювати лізингові платежі на умовах даного договору.

Договірна вартість Об'єкту лізингу складає 470000,00 грн., у т.ч. ПДВ 78333,33 грн.

Так, позивачем у перевіряємому періоді до складу витрат включено витрати на придбання трактора "Беларус-82.1" згідно договору фінансового лізингу на загальну суму 310787,00 грн. без ПДВ.

На підтвердження виконання зобов'язань по договору фінансового лізингу від 18.07.2016 №30/07Л позивач надав до матеріалів справи копії первинних документів, а саме: договір фінансового лізингу; специфікацію (додаток до договору); графік лізингових платежів; податкову накладну; видаткову накладну; акт приймання-передачі об'єкта лізингу; товарно-транспортну накладну; платіжні доручення щодо сплати лізингових платежів.

Як вбачається з Акту перевірки, реальність фінансово-господарських взаємовідносин між ФОП ОСОБА_1 та вказаним суб'єктом господарювання під час перевірки контролюючим органом не заперечувалась.

Під час розгляду справи представниками сторін реальність передачі позивачу трактора "Беларус-82.1" та факт часткової сплати позивачем його вартості під сумнів також не ставилось.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зі змісту Акту перевірки вбачається, що позивач для здійснення основного виду діяльності використовує належні йому на праві власності основні засоби - вантажні та легкові автомобілі, зокрема, трактор "Беларус-82.1".

Враховуючи те, що у позивача перебуває у строковому платному володінні та користуванні трактор "Беларус-82.1" згідно договору фінансового лізингу №30/07ЛД від 18.07.2016, використовує його у своїй господарській діяльності, про що зазначено в Акті перевірки, та перебуває на загальній системі оподаткування, він має право на включення до складу витрат витрати, понесені внаслідок придбання, утримання та використання такого транспортного засобу.

Щодо висновків Акта перевірки про завищення позивачем витрат на придбання ПММ у ТОВ "ТД Росток" на суму 615730,00 грн., в т.ч. за 2015 рік - 135307,00 грн., за 2016 рік - 480423,00 грн., судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту Акту перевірки, то контролюючий орган не зазначив в ньому підстав та мотиви зменшення позивачу оподатковуваного доходу на суму витрат на придбання ПММ у ТОВ "ТД Росток".

При цьому, у письмових запереченнях відповідач стверджує, що такі витрати не пов'язані із господарською діяльністю, оскільки при дослідженні паспортних даних транспортних засобів встановлено, що для їхньої роботи використовується дизельне паливо.

Однак, суд не погоджується із такими доводами відповідача з огляду на те, що зі змісту Акта перевірки не можливо встановити яким чином та на підставі яких документальних доказів податковий орган дійшов подібних висновків.

В Акті відсутні посилання на конкретні первинні документи із зазначенням їх реквізитів та дат їх складання. Відсутня чіткість та системність викладу обставин порушення податкового законодавства.

Слід зазначити, що суд не наділений повноваженнями замість податкового органу проводити перевірку показників бухгалтерської та податкової звітності суб'єктів господарської діяльності та в ході судового розгляду фактично проводити перевірку. Такі функції належать виключно відповідачу як суб'єкту владних повноважень та фіскальному органу.

При цьому, позивач наголошував на тому, що з метою належного функціонування автотранспорту, який використовувався під час здійснення господарської діяльності, ним дійсно здійснювалась закупівля паливо-мастильних матеріалів у інших суб'єктів господарювання, зокрема, у ТОВ "ТД Росток". За наслідками господарських операцій ним, відповідно до вимог податкового законодавства, формувалися валові витрати.

На підтвердження придбаних паливо-мастильних матеріалів у ТОВ "ТД Росток" позивачем до матеріалів справи надано копії первинних договорів, а саме: договір купівлі-продажу пального; договір поставки нафтопродуктів; податкові накладні; видаткові накладні; товарно-транспортні накладні; платіжні доручення, на підставі яких позивачем сформовано суми валових витрат. При цьому, ані в Акті перевірки, ані в ході судового розгляду справи податковий орган не зазначив про відсутність обов'язкових реквізитів у наданих документах.

У той же час, суд звертає увагу на те, що зі змісту вказаних первинних документів вбачається, що у вказаного суб'єкта господарювання позивач здійснював придбання дизельного пального, яке необхідно для транспортних засобів, які використовуються в господарській діяльності для здійснення вантажних перевезень.

Отже, з наведеного слідує, що витрати на придбання паливо-мастильних матеріалів цілком правомірно були віднесені до валових витрат, оскільки їх придбання пов'язано із здійсненням ФОП ОСОБА_1 вантажних перевезень.

З урахуванням викладеного у сукупності суд вважає, що позивачем було правомірно віднесено до складу витрат витрати на придбання послуг по страхуванню транспортних засобів, трактора "Беларус-82.1", паливно-мастильних матеріалів у "ТД Росток" на загальну суму 960730,88 грн., у т.ч. за 2015 рік в сумі 140273,95 грн., за 2016 рік в сумі 509669,93 грн.

Разом з тим, суд погоджується із висновком податкового органу про завищення позивачем витрат у сумі 78775,96 грн. у зв'язку з придбанням напівпричепа тракторного DL-10-1-М FORESTER з гідроманіпулятором Palms 670.

Пунктом 177.3статті 177 Податкового кодексу України визначено, що для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Як вбачається зі змісту Акту перевірки, в ході перевірки було встановлено, що позивачем в порушення вимог п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України до складу валових витрат включено вартість придбання напівпричепа тракторного DL-10-1-М FORESTER з гідроманіпулятором Palms 670 з податком на додану вартість, що входить до ціни придбання в сумі 472655,74 грн. (у т.ч. ПДВ - 78775,96 грн.), у зв'язку з чим зменшено витрати у 2016 році на суму 78775,96 грн.

Будь-яких доказів щодо не включення до складу витрат суми ПДВ 78775,96 грн., що входить до ціни придбаного напівпричепа тракторного DL-10-1-М FORESTER з гідроманіпулятором Palms 670, позивач суду не надав.

Отже, з наведеного слідує, що контролюючим органом було правомірно зменшено позивачу витрати на суму податку на додану вартість 78775,96 грн., яка входила до ціни придбання такого транспортного засобу.

Щодо висновків Акта перевірки про завищення позивачем витрат на загальну суму 109631,55 грн., внаслідок віднесення до складу витрат вартості паливно-мастильних матеріалів (згідно Додатку №1 до Акту), судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту Додатку №1 до Акту, позивачем до складу валових витрат віднесені витрати на придбання бензину марки А-95 на загальну суму 109631,55 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 73715,78 грн., за 2016 рік в сумі 35915,77 грн.

Під час розгляду справи позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження, що такі витрати пов'язані із господарською діяльністю позивача, що в свою чергу, свідчить про безпідставне віднесення позивачем вказаної суми коштів до складу витрат, які безпосередньо пов'язані з отриманням доходу.

Крім того, при дослідженні даних транспортних засобів, які позивач використовує для здійснення своєї діяльності, встановлено, що для їхньої роботи використовується дизельне паливо, а не бензин.

Отже, з наведеного слідує, що контролюючим органом було правомірно зменшено позивачу витрати на придбання бензину марки А-95 на загальну суму 109631,55 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується заниження позивачем суми чистого оподаткованого доходу на загальну суму 188407,51 грн., у т.ч. за 2015 рік в сумі 73715,78 грн., за 2016 рік в сумі 114691,73 грн.

Згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

За приписами п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України (в редакції в період з 01.01.2015 по 31.12.2015) ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата).

Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, до суми такого перевищення застосовується ставка 20 відсотків.

Платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно із статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку 20 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати. Розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу розраховується як сума загальних місячних оподатковуваних доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, поділена на кількість календарних місяців, протягом яких платником податку було одержано такі доходи у податковому (звітному) році, за який здійснюється декларування.

Як було встановлено судом, матеріалами справи підтверджується заниження позивачем суми чистого оподаткованого доходу у 2015 році в сумі 73715,78 грн.

При цьому, сума доходу, яка була визначена позивачем у податковій декларації за 2015 рік становить 85971,45 грн.

Отже, сума доходу позивача за 2015 рік становить 159687,23 грн., яка перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати.

З огляду на зазначене, розрахунок податку на доходи фізичних осіб за 2015 рік здійснюється наступним чином:

146160,00 грн. (10 мінімальних заробітних плат) х 15 % = 21924,00 грн.

159687,23 грн. (сума доходу за 2015 рік) - 146160,00 грн. (10 мінімальних заробітних плат) = 13527,23 грн.

13527,23 грн. х 20 % = 2705,45 грн.

21924,00 грн. + 2705,45 грн. = 24629,45 грн. (загальна сума ПДФО)

24629,45 грн. (загальна сума ПДФО) - 12895,72 грн. (сплачено ПДФО) = 11733,73 грн.

З наведеного слідує, що позивачем за 2015 рік занижено податок на доходи фізичних осіб у сумі 11733,73 грн.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України (в редакції в період з 01.01.2016 по 31.12.2016) ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Як було встановлено судом, матеріалами справи підтверджується заниження позивачем суми чистого оподаткованого доходу у 2016 році в сумі 114691,73 грн.

При цьому, сума доходу, яка була визначена позивачем у податковій декларації за 2016 рік становить 108550,07 грн.

Отже, сума доходу позивача за 2016 рік становить 223241,80 грн.

З огляду на зазначене, розрахунок податку на доходи фізичних осіб за 2016 рік здійснюється наступним чином:

223241,80 грн. (сума доходу за 2016 рік) х 18 % = 40183,52 грн. (загальна сума ПДФО)

40183,52 грн. (загальна сума ПДФО) - 19539,01 грн. (сплачено ПДФО) = 20644,51 грн.

З наведеного слідує, що позивачем за 2016 рік занижено податок на доходи фізичних осіб у сумі 20644,51 грн.

Враховуючи те, що матеріалами справи частково підтверджується правомірність викладеного в акті перевірки висновку контролюючого органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу на суму 188407,51 грн., а тому правомірним є донарахування податку на доходи фізичних осіб в сумі 32378,24 грн. (11733,73 грн. + 20644,51 грн.) та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 8094,56 грн. (32378,24 грн. х 25%).

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 22.03.2017 № підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині донарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб в сумі 175737,04 грн. (208115,28 грн. - 32378,24 грн.) та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 43934,26 грн. (52028,82 грн. - 8094,56 грн.).

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.03.2017 № про донарахування військового збору за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, суд зазначає наступне.

Законом України від 31.07.2014 № 1621-VІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України" внесено зміни до Податкового кодексу України, шляхом доповнення підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень пунктом 16-1 в частині справляння з 03.08.2014 військового збору.

Відповідно до п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до 1 січня 2018 року, встановлюється військовий збір.

Згідно з п.п.1.1 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (п.1.2 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України).

Згідно з ст.163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Відповідно до п.п.1.3 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту (п.п.1.4 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України).

Згідно з п.1.5 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Пунктом 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень встановлено, що платники збору зобов'язані забезпечувати виконання податкових зобов'язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доход на загальну суму 188407,51 грн., сума військового збору, яка підлягає донарахуванню позивачу, становить 2826,11 грн. (188407,51 грн. х 1,5 %), сума штрафних санкцій - 706,53 грн. (2826,11 грн. х 25 %).

Отже, податкове повідомлення-рішення від 22.03.2017 № підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині донарахування позивачу військового збору в сумі 14410,97 грн. (17237,08 грн. - 2826,11 грн.) та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 3602,74 грн. (4309,27 грн. - 706,53 грн.).

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.03.2017 №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 22.03.2017 №, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України №2464 визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 11 статті 8 Закон №2464 (в редакції в період з 01.01.2015 по 31.12.2015) визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

При цьому, частиною 5 статті 8 Закону №2464 (в редакції в період з 01.01.2015 по 31.12.2015) визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 188407,51 грн., у т.ч. за 2015 рік в сумі 73715,78 грн., за 2016 рік в сумі 114691,73 грн., сума єдиного внеску, яка підлягає донарахуванню позивачу становить 50811,56 грн., у тому числі за 2015 рік становить 25579,38 грн. (73715,78 грн. х 34,7 %) та за 2016 рік становить 25232,18 грн. (114691,73 грн. х 22 %).

Отже, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 22.03.2017 №Ф- підлягає визнанню протиправною та скасуванню в частині донарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 80411,45 грн. (131223,01 грн. - 25579,38 грн. - 25232,18 грн.).

Пунктом 3 частини 11 статті 25 Закону України №2464 визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як було зазначено вище, матеріалами справи підтверджується заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 188407,51 грн., у зв'язку з чим позивачу донараховано суму єдиного внеску в розмірі 50811,56 грн., а відтак, сума штрафу, відповідно, становить 5081,15 грн. (50811,56 грн. х 10 %).

За таких обставин, рішення від 22.03.2017 № підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 8041,15 грн. (13122,30 грн. - 5081,15 грн.).

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.03.2017 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість, суд зазначає наступне.

Як вбачається з Акту перевірки, в ході проведення перевірки контролюючим органом було встановлено, що позивачем в порушення вимог п. 198.4, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 21926,00 грн., в т.ч. за 2015 рік на суму 14743,17 грн., за 2016 рік на суму 7183,19 грн.

Такий висновок податковий орган зробив на підставі того, що позивачем до складу податкового кредиту включено суму податку на додану вартість, сплачену при придбані паливно-мастильних матеріалів, а саме бензин марки А-95, згідно Додатку №1 до Акту, які не пов'язані із господарською діяльністю позивача.

Як вбачається зі змісту Додатку №1 до Акту, позивачем до складу податкового кредиту віднесено суму податку на додану вартість у розмірі 21926,00 грн. за придбання бензину марки А-95.

Відповідно до п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції до 01.07.2015) якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, відповідні податкові накладні за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Як було встановлено судом в ході розгляду справи, придбання бензину марки А-95 згідно Додатку №1 до Акту не пов'язано із господарською діяльністю позивача, що в свою чергу, свідчить про безпідставне віднесення позивачем вказаної суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Крім того, при дослідженні даних транспортних засобів, які позивач використовує для здійснення своєї діяльності, встановлено, що для їхньої роботи використовується дизельне паливо, а не бензин.

Отже, з наведеного слідує, що контролюючим органом було правомірно прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.03.2017 № НОМЕР_13.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 цієї статті закріплено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 4534,44 грн., доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано. Оскільки судом задоволено позов частково, то відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає 2261,33 грн.

Керуючись статтями 70-72, 94, 128, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 22 березня 2017 року № в частині донарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб в сумі 175737 (сто сімдесят п'ять тисяч сімсот тридцять сім) грн. 04 коп. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 43934 (сорок три тисячі дев'ятсот тридцять чотири) грн. 26 коп.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 22 березня 2017 року № в частині донарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 військового збору в сумі 14410 (чотирнадцять тисяч чотириста десять) грн. 97 коп. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 3602 (три тисячі шістсот дві) грн. 74 коп.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 22 березня 2017 року № Ф- в частині донарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 80411 (вісімдесят тисяч чотириста одинадцять) грн. 45 коп.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 22 березня 2017 року в частині застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій в розмірі 8041 (вісім тисяч сорок одна) грн. 15 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у сумі 2261 (дві тисячі двісті шістдесят одна) грн. 33 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Київській області ().

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.