Справа № 212/3537/17
Суддя: Колочко О. В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 212/3537/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Колочко О.В.,

за участі секретаря судового засідання Деменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1, відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє на підставі довіреності ОСОБА_3, до ОСОБА_4 північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобовязання призначити виплату пенсії за віком,

В С Т А Н О В И В:

15 червня 2017 року позивач ОСОБА_2, в інтересах якої діє на підставі довіреності ОСОБА_3, звернулася до суду з адміністративним позовом до Відповідача ОСОБА_4 північного обєднаного управління Пенсійного фонду України про зобовязання призначити виплату пенсії за віком.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона являється громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_1, має страховий стаж приблизно 22 роки, тобто досягла усіх необхідних умов призначення їй пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». 30 жовтня 1996 року вона виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. 13 квітня 2017 року представник Позивача за довіреністю звернувся до Відповідача із особистою заявою ОСОБА_2 про призначення пенсії разом з оригіналами усіх необхідних документів. 20 квітня 2017 року Відповідач відмовив Позивачу у призначенні пенсії на тій підставі, що ОСОБА_2 для отримання пенсії повинна надати документ на підтвердження факту проживання (реєстрації) на території України, а також на підставі відсутності укладеної між урядами України та Ізраїлем Угоди про пенсійне забезпечення. Позивач вважає таку відмову неправомірною, такою, що не відповідає чинному законодавству України, в звязку з чим вимушена звернутися до суду з цим позовом, в якому просить зобовязати Відповідача призначити ОСОБА_2 пенсію за віком з 13 квітня 2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з індексацією та компенсацією втрати частини доходів.

Представник позивача ОСОБА_3, який діє в інтересах Позивача на підставі довіреності, в судове засідання не зявився, в наданій суду письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності та відсутності Позивача, заявлені вимоги адміністративного позову підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, надали письмові пояснення, які долучені до матеріалів адміністративної справи.

Представник Відповідача в судове засідання не зявилася, в наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, надала письмові заперечення проти на адміністративний позов, які залучені до матеріалів адміністративної справи.

Суд, вивчивши матеріали адміністративної справи, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, яка з 1996 року постійно проживає у Державі Ізраїль, де прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується копією паспорта Позивача (а.с. 23-39).

До виїзду за кордон Позивач проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

На теперішній час вона не працює, її вік та трудовий стаж згідно записів у трудовій книжці та довідок про заробітну плату дає їй право на призначення пенсії за віком (а.с. 12-19, 41-47).

Листом за № 4542/Г-11 від 25.04.2017 ПФУ направив заяву про призначення пенсії ОСОБА_2 з доданими документами, необхідними для призначення пенсії, до ОСОБА_4 північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з вказівкою для розгляду по суті заяви (а.с. 55).

13 квітня 2017 року представник Позивача за довіреністю звернувся до ОСОБА_4 північного обєднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з апостильованою заявою про призначення пенсії ОСОБА_2 за віком, разом з оригіналами необхідних документів, які були надані для огляду та засвідчення копій (а.с. 65).

20 квітня 2017 року комісією ОСОБА_4 північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області було відмовлено ОСОБА_2 у призначенні пенсії на підставі, що в одержаному зверненні ОСОБА_2 повідомила, що є громадянином України та зазначила адресу проживання на території Держави Ізраїль, але не надала ніяких документів, які б засвідчили факт проживання на території України, а також з тих підстав, що Угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена, Верховною Радою України не прийнято законодавчі акти, які могли б забезпечити виплату пенсії громадянам, які мешкають в інших країнах, з якими Україною не були підписані відповідні міжнародні угоди (а.с. 61-63).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У вказаному Рішенні зазначено, що п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості (стаття 22, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своєму рішенні від 24.07.2014 № 38677/06 «Будченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішеннях у справах «Пічкур проти України», «Будченко проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Проживаючи в Ізраїлі, Позивач має такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання і, з врахуванням тієї обставини, що відповідачем було неправомірно відмовлено в призначенні пенсії позивачу з підстав відсутності паспорта громадянина України, що засвідчує особу на території України, або посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України.

Суд вважає відмову відповідача про призначення пенсії неправомірною, оскільки Позивачем були подані документи, які підтверджують факт виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль, перебування на консульському обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, а також копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, дійсного до 25.02.2020 (а.с. 23).

Зважаючи на те, що відсутність документального підтвердження факту проживання в Україні громадянина України вказана Відповідачем як підстава неможливості призначення пенсії за віком, суд доходить висновку про порушення прав Позивача.

Позивач, крім зобовязання ОСОБА_4 північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити їй виплату пенсії за віком з дати першого звернення за призначенням пенсії у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, також просить провести індексацію і компенсацією втрати частини доходів.

Пунктом 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Позивач в позовних вимогах зазначає 13.04.2017 як дату першого звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії.

Згідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності підстав відмови в призначенні пенсії Позивачу, суд вважає необхідним задовольнити адміністративний позов ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду, Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн. згідно квитанції (а.с. 1), тому з урахуванням вказаного, суд дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень ОСОБА_4 північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9-15, 17, 18, 94, 159-163, 167, КАС України, ст.ст. 19, 24, 46, 152 Конституції України, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 5 Закону України «Про громадянство», Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, Рішення Європейського суду з прав людини у Справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) від 7 листопада 2013 року (остаточне 07/02/2014), ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст.1,2,6 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2, в інтересах якої діє на підставі довіреності ОСОБА_3, до ОСОБА_4 північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобовязання призначити виплату пенсії за віком задовольнити.

Зобовязати Криворізьке північне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком з 13.04.2017 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з індексацією і компенсацією втрати частини доходів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень ОСОБА_4 північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 гривень.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом десяти днів з дня її оголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: О. В. Колочко