Справа № 806/1271/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року м. Житомир справа № 806/1271/17

категорія 2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

секретар судового засідання Ясинська К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання повторно розглянути клопотання від 21.03.2017 року та прийняти рішення у вигляді наказу,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 22 травня 2017 року, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо неналежного розгляду клопотання ОСОБА_3 від 21 березня 2017 року, яке полягає в неприйнятті рішення в вигляді наказу;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 21 березня 2017 року та прийняти рішення в вигляді наказу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 21 березня 2017 року ОСОБА_3 звернувся із клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, в якому просив надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння орієнтовною площею 93 га з земель запасу розташованих за межами населених пунктів Брусилівської об'єднаної територіальної громади (бувшої Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, яке було зареєстроване у Головному управлінні Держгеокадастру у Житомирській області 21 березня 2017 року.

Вказує, що за результатами розгляду даного клопотання на адресу позивача надійшов лист Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17, яким ОСОБА_3 повідомлено, що згідно листа Відділу у Брусилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області повідомлено, що згідно поданого позивачем викопіювання неможливо встановити орієнтовне місце розташування земельної ділянки, що порушує норми ст. 118. Відтак, позивачу запропоновано долучити до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, графічні матеріали на яких буде чітко відображено бажане місце розташування земельної ділянки та повторно звернутися до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

На думку позивача, відповідач проявляє протиправну бездіяльність шляхом неналежного розгляду клопотання ОСОБА_3, зареєстрованого 21 березня 2017 року у Головному управлінні Держгеокадастру у Житомирській області.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладений у позовній заяві та уточненому адміністративному позові від 22.05.2017 (а.с. 13-14).

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку із безпідставністю. (а.с. 22-24).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Встановлено, що 21 березня 2017 року представником позивача ОСОБА_1 подано до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській клопотання про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння орієнтовною площею 93 га з земель запасу розташованих за межами населених пунктів Брусилівської об'єднаної територіальної громади (бувшої Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, на підставі ч. 2 ст. 122, ч. 3 ст. 134, ст. 123, ст. 34 Земельного кодексу України, яке було зареєстроване у Головному управлінні Держгеокадастру у Житомирській області 21 березня 2017 року.

Додатками до клопотання вказано: копія доручення, графічні матеріали, копії паспорта (2, 3, 11 сторінки) та ідентифікаційного коду. (а.с. 16)

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17 повідомило позивача, що згідно листа Відділу у Брусилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області повідомлено, що згідно поданого позивачем викопіювання неможливо встановити орієнтовне місце розташування земельної ділянки, що порушує норми ст. 118. Відтак, позивачу запропоновано долучити до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, графічні матеріали на яких буде чітко відображено бажане місце розташування земельної ділянки та повторно звернутися до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області. (а.с. 17).

Не погоджуючись із наданою відповідачем відповіддю у листі від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17, вважаючи, що Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області проявляє протиправну бездіяльність шляхом неналежного розгляду клопотання ОСОБА_3, від 21 березня 2017 року, позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до статті 14 Основного Закону, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положеннями ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

У відповідності до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частиною другою статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до частини 3 статті 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

За змістом частини першої статті 34 Земельного кодексу України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України).

Згідно зі ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Частиною другою статті 123 Земельного кодексу України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

==========Частиною 4 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.==============

Пунктом 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016 визначено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, представником позивача за довіреністю до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області було подано клопотання про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння орієнтовною площею 93 га із земель запасу розташованих за межами населених пунктів Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади (бувшої Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, на підставі ч. 2 ст. 122, ч. 3 ст. 134, ст. 123, ст. 34 Земельного кодексу України, яке було зареєстроване у Головному управлінні Держгеокадастру у Житомирській області 13 березня 2017 року. Додатками до клопотання вказано: копія доручення, копія доручення, графічні матеріали, копії паспорта (2, 3, 11 сторінки) та ідентифікаційного коду. (а.с. 16)

Суд критично ставиться до тверджень позивача про протиправну бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо неналежного розгляду клопотання ОСОБА_3 зареєстрованого відповідачем 21 березня 2017 року з огляду на наступне.

Встановлено, що Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області за результатами розгляду клопотання ОСОБА_3 у строк, визначений ст. 123 Земельного кодексу України, була надана відповідь, оформлена листом від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17.

Суд погоджується із доводами відповідача та зазначає, що Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області вчинялись дії щодо розгляду та наданню відповіді на клопотання ОСОБА_3, а тому твердження про протиправну бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо неналежного розгляду клопотання позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а тому в даній частині позовних вимог слід відмовити.

Надаючи правову оцінку щодо належного розгляду клопотання позивача від 21.03.2017 та правомірності і вмотивованості відмови, викладеної у листі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до змісту листа від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повідомило позивача, що згідно листа Відділу у Брусилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області повідомлено, що згідно поданого позивачем викопіювання неможливо встановити орієнтовне місце розташування земельної ділянки, що порушує норми ст. 118. Відтак, позивачу запропоновано долучити до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, графічні матеріали на яких буде чітко відображено бажане місце розташування земельної ділянки та повторно звернутися до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області. (а.с. 17).

На підтвердження інформації, викладеної у листі від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17, відповідачем надано копію листа Відділу у Брусилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на адресу в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Житомирській області ОСОБА_5 за підписом в.о. начальника відділу ОСОБА_6, відповідно до якого Відділ у Брусилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області повідомляє, що згідно клопотання №Г-4376/0/5-17, направленого на розгляд для надання викопіювання з кадастрової карти (плану) та інформації щодо земельної ділянки земель державної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу сіножаті) площею 93,0363 га, яка розташована на території Осівецької сільської ради, неможливо встановити місце розміщення земельної ділянки згідно наданих до клопотання графічних матеріалів. (а.с. 37).

З метою з'ясування усіх обставин справи, які мають істотне значення для вирішення спору по суті, судом у судовому засіданні було оглянуто та досліджено оригінали поданих до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області ОСОБА_3 графічних матеріалів, доданих до клопотання від 21 березня 2017 року.

Суд зазначає, що відповідно до поданих позивачем графічних матеріалів із індексно-кадастрової карти (плану) Осівецької сільської ради земель державної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу - сіножаті) площею 93,0362 га станом на 01.10.2014 року, позивачем на вказаних графічних матеріалах було відмічено декілька земельних ділянок.

Суд погоджується із твердженнями відповідача та зазначає, що згідно поданих ОСОБА_3 графічних матеріалів неможливо встановити місце розміщення земельної ділянки, на якій позивач бажає здійснювати сінокосіння.

Тобто, подані позивачем графічні матеріали із зазначенням декількох земельних ділянок не відповідають вимогам ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, зазначена відповідачем інформація у листі від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17 підтверджена належними та достатніми доказами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області належним чином розглянуто по суті та надано відповідь за результатами розгляду клопотання ОСОБА_3 від 21 березня 2017 року.

Суд критично оцінює посилання відповідача в листі на положення ст. 118 Земельного кодексу України у листі від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17, оскільки з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 звертався із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з передачею у користування, що врегульовано положеннями ст. 123 Земельного кодексу України, в той час як статтею 118 Земельного кодексу України регламентується надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Представником відповідача в судовому засіданні було визнано, що при виготовленні листа від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17 допущено технічну помилку та невірно зазначено ст. 118 Земельного кодексу України замість ст. 123 Земельного кодексу України.

Водночас, представником Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області наголошено, що допущена технічна помилка не спростовує викладеної у листі від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17 інформації.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до сформованих позовних вимог, позивачем оскаржується не зміст листа від 14 квітня 2017 року №Г-4376/0-4197/6-17, а саме форма, у якій відповідач виклав дане рішення.

Згідно ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Імперативність зазначених норм полягає в тому, що заява чи клопотання має бути розглянута органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування в місячний термін та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні.

При цьому, суд зазначає, що вказаною нормою чинного законодавства не передбачено форми у якій повинна надаватися відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, єдина вимога до такої відмови це її належна мотивація.

Враховуючи належний розгляд та надання вмотивованої відповіді Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області за результатами розгляду клопотання ОСОБА_3, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 21 березня 2017 року не підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги позивача в частині зобов'язання прийняти Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області рішення у вигляді наказу, суд зазначає наступне.

Стаття 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету ОСОБА_7 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_7 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи дану позовну вимогу, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо надання або відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Задоволення вказаної позовної вимоги фактично порушить закріплені законом виключні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо здійснення дозвільної діяльності на розробку проекту землеустрою та зобов'яже відповідача вчинити дії поза встановленою чинним законодавством процедурою.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги в частині прийняття Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області рішення у вигляді наказу слід відмовити.

Частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Положеннями ч. 1 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не доведено, а відповідачем та наявними у матеріалах справи доказами спростовано бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо неналежного розгляду клопотання ОСОБА_3 від 21 березня 2017 року.

Враховуючи надання Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області вмотивованої та обґрунтованої відповіді за результатами розгляду клопотання ОСОБА_3 від 21.03.2017, позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми встановлено, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд ураховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням постанови в даній справі.

Керуючись статтями 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 07 липня 2017 р.