Справа № 826/10401/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Пилипенко О.Є. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, скасування постанови в частині,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Васильківського міського суду Київської області від 31.01.2002 у цивільній справі за №2-7/2002 за позовом ОСОБА_3 до Васильківського міського відділу Головного управління МВС України в Київській області про витребування майна позов було задоволено частково. Зобов'язано Васильківський МВ ГУ МВС України в Київській області повернути ОСОБА_3 вилучені у неї речі та документи.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.11.2008 вищезазначене рішення було роз'яснене, зазначено перелік конкретних документів, які підлягали поверненню позивачу на виконання судового рішення.

У зв'язку з порушенням своїх прав ОСОБА_3 звернулася до Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд, ЄСПЛ), рішенням якого від 15.02.2007 у справі «ОСОБА_3 проти України» її скарги задоволені частково. В тексті цього рішення від 15.02.2007 Європейським судом було констатовано порушення щодо позивача ОСОБА_3 вимог ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, відсутність ефективного засобу юридичного захисту щодо права позивача на своєчасне виконання рішення Васильківського міського суду Київської області у цивільній справі за №2-7/ 2002.

Зокрема, даним рішенням Європейського суду було присуджено стягнути з держави на користь ОСОБА_3 1700 євро, як компенсацію за моральну шкоду та судові витрати, а також на державу відповідача покладено обов'язок виконати рішення Васильківського міського суду від 31.01.2002 в частині, якою Васильківське міське управління МВС зобов'язано повернути майно, конфісковане у заявниці в квітні 1999 року під час обшуку її помешкання. Грошова сума стягнута за рішенням суду повинна бути конвертована у національну валюту держави відповідача.

Протягом періоду з 17.08.2007 по 06.05.2015 в провадженні Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України перебувало на виконанні виконавче провадження №4529908, відкрите у зв'язку з виконанням рішення Європейського суду від 15.02.2007 №25476/02 по справі «ОСОБА_3 проти Україна» про:

а) держава-відповідач має виконати частину рішення від 31 січня 2002 року, яка не стосується виплати присуджених коштів, і сплатити заявниці, протягом трьох місяців з дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, 1 700 євро (тисячу сімсот євро) як компенсацію за нематеріальну шкоду та судові витрати, плюс будь-який податок, який може бути стягнуто з заявниці;

б) ця сума має бути конвертована у національну валюту держави-відповідача на день здійснення платежу;

в) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до повного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, плюс три відсотки.

26.04.2016 позивачем на особистому прийомі в Мін'юсті подані письмові заяви про відвід начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін'юсту Крайчинського С.С. (вх. № 446/7 від 26.04.2016) і про недовіру та відвід всіх державних виконавців відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС по виконавчому провадженню № 4529908 з виконання рішення Європейського суду від 15.02.2007.

В червні 2016 року ОСОБА_3 отримала від відповідача-2 супровідний лист від 06.05.2016 № КО-11696, КО-11697/20.1/1 з доданою до нього копією постанови в.о. директора Департаменту ДВС Сілкіна К.Ю. від 06.05.2016 про відвід начальника та державних виконавців відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Згідно цієї постанови від 06.05.2016, в.о. директора Департаменту ДВС Сілкін К.Ю., керуючись ст. 16 і 20 Закону України «Про виконавче провадження» вирішив:

- задовольнити заяви ОСОБА_3 від 26.04.2016 № 1-1 та № 1-2 в частині відводу начальника та всіх державних виконавців відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 4529908 (пункт 1 такої постанови);

- відвести начальника та всіх державних виконавців відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 4529908 з виконання Рішення Європейського суду з прав людини № 25476/02, виданого 15.02.2007, про: а) держава-відповідач має виконати частину рішення від 31 січня 2002 року, яка не стосується виплати присуджених коштів, і сплатити заявниці, протягом трьох місяців з дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, 1 700 євро (тисячу сімсот євро) як компенсацію за нематеріальну шкоду та судові витрати, плюс будь-який податок, який може бути стягнуто з заявниці; (б) ця сума має бути конвертована у національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу; (в) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до повного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, плюс три відсотки, божник: Держава України, стягувач: ОСОБА_3, адреса стягувача: АДРЕСА_1 (пункт 2 такої постанови);

- передати виконавче провадження № 4529908 з виконання Рішення Європейського суду з прав людини № 25476/02, виданого 15.02.2007, про: а) держава-відповідач має виконати частину рішення від 31 січня 2002 року, яка не стосується виплати присуджених коштів, і сплатити заявниці, протягом трьох місяців з дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, 1 700 євро (тисячу сімсот євро) як компенсацію за нематеріальну шкоду та судові витрати, плюс будь-який податок, який може бути стягнуто з заявниці; б) ця сума має бути конвертована у національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу; в) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до повного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, плюс три відсотки, божник: Держава України, стягувач: ОСОБА_3, адреса стягувача: АДРЕСА_1, для подальшого виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (пункт 3 такої постанови);

- доручити головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бялому М.Г. передати, а начальнику відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області в строк до 12.05.2016 прийняти до виконання виконавче провадження № 4529908 (пункт 4 такої постанови).

Вважаючи такі дії відповідачів щодо передачі виконавчого провадження для виконання регіональному органу ДВС та пункти постанови в.о. директора Департаменту ДВС Сілкіна К.Ю. від 06.05.2016 в цій частині протиправними, позивач звернулася із даним позовом, в якому просила:

- визнати незаконними дії відповідачів, що проявилися в передачі до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області виконавчого провадження №4529908 з виконання виконавчого документу - рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2007 №25476/02 по справі «ОСОБА_3 проти України»;

- визнати незаконним та скасувати пункти 3 і 4 резолютивної частини постанови відповідача-2 від 06.06.2016 за підписом в.о. директора Департаменту Сілкіна К.Ю. щодо передачі до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області виконавчого провадження №4529908 з виконання виконавчого документу - рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2007 №25476/02 по справі «ОСОБА_3 проти України».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок вчинення відповідачем-2 дій та прийняття постанови від 06.05.2015 в частині, що стосуються передачі виконавчого провадження № 4529908 з виконання Рішення Європейського суду з прав людини № 25476/02, виданого 15.02.2007, до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області для подальшого виконання.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (у редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 606-XIV).

У відповідності до ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР від 24.03.1998 (у редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 202/98-ВР) органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

- районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Таким чином, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області є органами державної виконавчої служби, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень.

У відповідності до ч. 1, п. 9 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006 (далі - Закон № 3477-IV) порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Відповідно до абз. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 3477-IV Орган представництва - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 31.05.2006 № 784 передбачено, що функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень, покладено на Мін'юст.

Згідно п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228 Міністерство юстиції України (Мін'юст) є центральним органом виконавчої влади,

Як вірно зазначено судом першої інстанції, підвідомчість виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень врегульована ст. 21 Закону № 606-XIV.

Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 цієї статті на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими: 1) боржниками є <…> центральні органи виконавчої влади <…>.

За таких обставин, у відповідності до Закону № 606-XIV, саме на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень ЄСПЛ.

Як зазначалося, 26.04.2016 позивачем на особистому прийомі в Мін'юсті подані письмові заяви про відвід начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін'юсту Крайчинського С.С. (вх. № 446/7 від 26.04.2016) і про недовіру та відвід всіх державних виконавців відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС по виконавчому провадженню № 4529908 з виконання рішення Європейського суду від 15.02.2007.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону № 606-XIV державний виконавець, експерт, спеціаліст, оцінювач, перекладач не можуть брати участі у виконавчому провадженні і підлягають відводу, якщо вони є близькими родичами сторін, їх представників або інших осіб, які беруть участь у виконавчому провадженні, або заінтересовані в результаті виконання рішення, або є інші обставини, що викликають сумнів у їх неупередженості.

Зазначені заяви було задоволено постановою в.о. директора Департаменту ДВС Сілкіна К.Ю. від 06.05.2016, пункти 3 та 4 якої було оскаржено позивачем у даній справі.

Таким чином, у даному випадку виникла ситуація, за якої на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України об'єктивно не мав можливості здійснювати виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2007 №25476/02 по справі «ОСОБА_3 проти України» з огляду на відвід всіх державних виконавців цього органу державної виконавчої служби.

Згідно ч. 6 ст. 16 Закону № 606-XIV у разі відводу державного виконавця виконавчий документ передається у встановленому порядку іншому державному виконавцеві або іншому органу державної виконавчої служби.

Таким чином, Закон № 606-XIV передбачені правові наслідки відводу державного виконавця, за яких виконавчий документ може бути передано або до іншого державного виконавця у межах цього ж органу державної виконавчої служби, або до іншого органу державної виконавчої служби.

Враховуючи, що всіх державних виконавців відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відведено за заявою позивача, то підстави та можливість передачі рішення ЕСПЛ для його виконання іншому державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України були відсутні.

Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону № 606-XIV виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

У відповідності до пп. «а» п. 6.3 розділу VI «Передача виконавчого провадження від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 передача виконавчих проваджень на виконання може здійснюватися до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, інших органів ДВС та виконавчих груп, утворених при цих органах, - за рішенням директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо будь-яких виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні в органах ДВС.

На підставі викладених обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про правомірність оскаржуваних п.п. 3, 4 постанови в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сілкіна К.Ю. від 06.05.2016 та, як наслідок, дій Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо передачі до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області виконавчого провадження №4529908 з виконання виконавчого документу - рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2007 №25476/02 по справі «ОСОБА_3 проти України».

Необґрунтованими є також вимоги, заявлені до Міністерства юстиції України, оскільки жодних дій щодо передачі спірного виконавчого провадження Міністерством юстиції України як центральним органом виконавчої влади не вчинялося.

Поряд із цим, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, вірно зазначивши про те, що ч. 7 ст. 20 Закону № 606-XIV не регулює питання підвідомчості виконавчих проваджень, помилково відхилив зазначену норму при вирішенні даного спору, оскільки вона безумовно підлягає застосуванню до спірних правовідносин як така, що регулює питання порядку передачі виконавчого провадження від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Також колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що оскаржувані рішення та дії не порушують прав позивача. Апеляційний суд вважає, що на обсяг прав та інтересів позивача, як боржника у виконавчому провадженні, безпосереднього впливають оскаржувані рішення та дії, а тому остання має право на звернення до адміністративного суду, якщо вважає, що такими рішенням чи діями порушено її права, свободи чи інтереси.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є: 1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу та відмовлено у задоволенні позову, однак помилково застосовано норми матеріального та процесуального, що призвело до невірних висновків про протиправність оскаржуваних рішення та дій, а також того, що вказані рішення та дії не впливають на позивача, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність змінити постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 201, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції в порядку та строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя О.Є. Пилипенко

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 05.07.2017.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Пилипенко О.Є.