Справа № 398/866/17
Суддя: Крімченко С. А.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №: 398/866/17
провадження №: 2-а/398/117/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

"04" липня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Крімченко С.А. при секретарі Куліковой В.В. розглянувши в судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання протиправним дій суб»єкта владних повноважень та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача і просить:

-Визнати протиправним та скасувати рішення ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області, викладене у формі протоколу № 577 від 17.02.2017, про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12.07.2001 №2663- 111) у розмірі 90% від суми місячного заробітку.

-Зобовязати Олександрійське обєднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-111) у розмірі 90% від суми місячного заробітку, з 10.02.2017 року.

Позов мотивує тим, що вона працює в органах прокуратури України на посаді прокурора Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області.10.02.2017 вона звернулася до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області з заявою про призначення їй пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-111) у розмірі 90% від суми місячного заробітку.

Проте, відповідно до листа ОСОБА_2 обєднаного управління ПФУ Кіровоградської області від 24.02.2017 №1942/03-28, відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні їй зазначеного виду пенсії, яке оформлене протоколом №577 від 17.02.2017.Вказаний лист з протоколом та розрахунком стажу у додатку отримано нею 27.02.2017 нарочно, про що зроблено відмітку на другому примірнику листа, що знаходиться в Управлінні.

Відмову у призначенні їй пенсії за вислугою років мотивовано тим, що починаючи з І5.07.2015 року Закон України «Про прокуратуру» №1789- XII від 05.11.1991року втратив чинність, а її стаж роботи, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років становить 20 років 1 місяць 25 днів, що є меншим ніж 23 роки, передбачених ч. 1 ст. 86 Закону «Про прокуратуру» від 14.10.2014, а також з підстав, що Законом України №213- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».Вважає, що рішення відповідача про відмову їй у призначенні пенсії за вислугою років є протиправним, таким, що суттєво обмежує зміст та обсяг її пенсійних прав, зокрема, порушує встановлене законом право на призначення та отримання пенсії, яке вона бажала реалізувати, всупереч забороні на таке обмеження, встановленій ст. 22 Конституції України.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги і просить їх задоволити.

Представник відповідача заперечує проти задоволення позову.Подав письмове заперечення проти позову. Заперечення мотивоване тим, що відповідно до пунктів 1 та 3 Прикінцевих положень (розділ XII) Закону України від 14.10.2014 року за № 1697-УІІ „Про прокуратуру (далі - Закон 1697 зі змінами), починаючи з 15.07.2015 року Закон № 1789-ХІІ втратив чинність,а пункт 8 ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 16, абз. 1 ч. 2 ст. 46-2, ст. 47, ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 50, частини 3, 4, 6 та 11 ст. 50-1, ч. 3 ст. 51-2, ст. 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), ст. 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, ст. 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також ст. 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, втратили чинність з 15.12.2015 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 86 Закону №1697 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року вислуги років не менше 23 років,у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Враховуючи те, що стаж роботи позивача ОСОБА_1 , який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, становить 20 років 1 місяць 25 днів, що є меншим ніж 23 роки, передбачених ч. 1 ст. 86 Закону 1697, а також те, що Законом 213 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України „Про прокуратуру, права на призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 на даний час не має.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та представника відповідача, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 10.02.2017 року звернулася до ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області із заявою про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру»№1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-111) у розмірі 90% від суми місячного заробітку.

ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області від 24.02.2017 року №11942/03-28 позивачу було повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років відповідно до чинного Закону України «Про прокуратуру».Рішення відповідача оформлене протоколом №577 від 17.02.2017року.

Судом встановлено, що позивач працює в органах прокуратури з 31.03.1999 року до теперішнього часу, що підтверджується копією трудової книжки.Відповідно стаж роботи позивача ОСОБА_1 , який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років становить 20 років 1 місяць 25 днів.

Так, з 01.12.1991 року, умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України було визначено статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на цій роботі.

На підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року, який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Отже на час, звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років діяв Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність. Положення Закону № 1697-VII не визнані неконституційними.

Крім того, Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 року не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Таким чином, станом на 10.02.2017 року, тобто на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду за призначенням пенсії за нормами Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, зазначений закон втратив чинність.

При цьому редакція статті ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року), яку позивач просить застосувати для призначення їй пенсії, проіснувала до 01.10.2011 року.

Проте до цієї дати (в період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) позивач право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку не набула, оскільки на той час не мала передбаченого цим законом 20 річного стажу роботи.

Оскільки, позивач не набула такого права, то не можливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу існуючого права, але у позивача такого права не існувало.

Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46--2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51--2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, втратив чинність, одночасно з набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VІІ.

Оскільки на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років саме на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в частині визначення права на пенсію за вислугу років прокурорів і слідчих зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років) ця норма права втратила чинність, є цілком обґрунтованим посилання відповідача в рішенні про відмову у призначенні пенсії за вислугу років на незастосування до даних правовідносин правової норми, яка втратила чинність.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

За приписами ч. 8 ст. 86 цього Закону право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв'язку із скороченням кількості прокурорів, у зв'язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування.

Позивач не має вислуги років, яка дає право на пенсійне забезпечення, за цим Законом, тобто 23 років, відповідно, вона не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

З огляду на це, доводи Позивача щодо застосування до спірних відносин положень ст.ст. 22, 58 Конституції України в частині не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, відсутності у законів зворотної дії у часі є безпідставними, оскільки право на призначення пенсії слід визначати за такими правилами, які були закріплені в законодавстві та були чинні на час виникнення у особи права на призначення пенсії.

Відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

В самій Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Кодексом адміністративного судочинства України також встановлено пріоритет міжнародного договору над національним законодавством: якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Кечко проти України», рішення від 8 листопада 2005 року Заява № 63134/00, § 23 Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

У справі «Ейрі проти Ірландії», рішення від 09.10.1979 № 1, Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено Європейським судом з прав людини у справі «КйартанАсмундсон проти Ісландії» рішення від 12.10.2004, скарга № 60669/00.

Не можуть бути підставою для задоволення позову і твердження позивача про порушення її прав, які гарантовані статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Нею застосовано правову позицію Європейського суду з прав людини, яка полягає у тому, що право власності може бути «існуючим майном» або «законними сподіваннями» отримання права власності. Позивач зазначає, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи з 1999 року по теперішній час на службі в органах прокуратури,сплачуючи упродовж усього строку служби страхові внески до Пенсійного фонду, вона мала законні сподівання отримати пенсію за вислугу років при досягнення 20 річного стажу, на умовах ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001).

Але «законне сподівання» не є правом у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України. Сутність поняття «законне сподівання» полягає у тому, що виправдане очікування особи щодо досягнення певної мети повинно ґрунтуватися на положеннях національного законодавства, отже «сподівання» буде «законним» до тих пір, поки воно ґрунтується на законі. У свою чергу, законодавчі норми щодо соціально-економічних прав не є абсолютними та можуть змінюватися в залежності, зокрема, від економічного становища в державі. У спірному випадку встановлено, що на момент звернення позивача до Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії положення ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії, втратили чинність; під час дії в часі зазначеної норми права позивач не набула права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній вище редакції). Таким чином, вищенаведені твердження позивача щодо порушення її права, суд вважає необґрунтованими.

Тому, з урахуванням наведеного, суд вважає за можливе відмовити позивачу в задоволенні її позову.

Керуючись ст.7, 71, 158-163 ,171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання протиправним дій ОСОБА_2 обєднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області та зобов»язання призначити, нарахувати та виплачувати пенсію за вислугу років згідно зі ст..50-1 Закону України « Про прокуратуру» № 1789-VII( у редакції Закону України від 12.07.2001року № 2663-ІІІ ) у розмірі 90% від суми місячного заробітку, з 10.02.2017 року - відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Олександрійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з моменту проголошення постанови апеляційної скарги.

Суддя