Справа № 334/2178/17
Суддя: Колесник С. Г.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 20.06.2017
Справа № 334/2178/17
Провадження № 2-а/334/329/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017року суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Колесник С.Г., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є Правобережне обєднане управління Пенсійного Фонду України м.Запоріжжя, в якому просить визнати протиправними дії УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя, вказавши, що вона перебуває на обліку в УПФ України в Ленінському районі м. Запоріжжя та їй призначено пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання з 17.07.2013 року згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», про що надала копію протоколу №122 від 06.08.2013 року про призначення пенсії.

З 01.02.2016 року призначена їй пенсія по інвалідності 3 гр. не виплачується, тому вона 24.03.2017 року звернулася до відповідача з проханням поновити виплату пенсії.

27.03.2017 року позивачка отримала відмову у поновленні виплатипризначеної пенсії.

Просить суд визнати протиправними дії Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя щодо відмови у поновленні виплати пенсії по інвалідності з 01.02.2016року, зобовязати управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя здійснити виплату пенсії по інвалідності відповідно до протоколу від06.08.2013 року № 122.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення, в яких просить у позові відмовити з тих підстав, що позивач реалізував своє право на призначення пенсії, однак діюче законодавство не передбачає можливості виплачувати пенсію з підстав, визначених ст..47 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Судом встановлено, щоКучерова В.В. перебуває на обліку в УПФ України в Ленінському районі м. Запоріжжя, з 17.07.2013року отримувала пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання, призначену за вимогами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією протоколу №122 від 06.08.2013 року про призначення пенсії.

З 01.04.2015 року Пенсійний фонд України в Ленінському районі м.Запоріжжя припинив виплату позивачці пенсії по інвалідності, посилаючись на Закон України від 02.03.2015 року № 213-VIII, яким внесено зміни до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

На виконання постанови Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 23.09.2015 року їй було поновлено виплату пенсії з 01.06.2015 року по 31.01.2016 р.

З 01.02.2016 року призначена їй пенсія по інвалідності 3 гр. не виплачується, тому вона 24.03.2017 року звернулася до відповідача з проханням поновити виплату пенсії.

27.03.2017 року позивачка отримала відмову у поновленні виплати призначеної пенсії.

Згідно абзацу другого частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами від 24.12.2015 року): тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та П груп, інвалідів війни Ш групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державнуслужбу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів 1 та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність».

Згідно абзацу другого частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами від 06.12.2016 року): тимчасово, у період по 31 грудня 2017 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та П груп, інвалідів війни Ш групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються;

Відповідач вважає, що оскільки позивач працює на посаді, яка дає право призначення пенсії або щомісячного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених ЗУ «Про державну службу», то в період до 31.12.2017року пенсія по інвалідності виплачуватись не повинна.

У відповідності до статті 19 ОСОБА_2 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Згідно статті 22 ОСОБА_2 України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_2, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно статті 46 ОСОБА_2 України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в т.ч. порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно- правовим актами.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у пункті 23 рішення від 08.11.2005 року «Кечко проти України», якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

У розвиток ст. 46 ОСОБА_2 України Верховною Радою України були прийняті Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Статтею 4 Основ встановлено один з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування пенсійне страхування.

А одним із принципів державного соціального страхування визначено державну гарантію реалізації застрахованими громадянами своїх прав (стаття 5 Основ).

Таким чином, держава Україна взяла на себе зобовязання гарантувати своїм громадянам соціальне забезпечення, зокрема, в разі їх повної непрацездатності.

Вказана гарантія громадян на соціальний захист розкрита у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яким встановлено принципи, засади та механізм призначення та виплати пенсій.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Право на отримання пенсій передбачено, в тому числі, громадянам України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (стаття 8 Закону).

З 17.07.2013, року позивачці була призначена пенсія по інвалідності III групи загального захворювання, оскільки відповідала критеріям, встановленим Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - згідно виписки із акту огляду МСЕК їй встановлена III група інвалідності загального захворювання безстроково та вона була непрацездатною особою.

На звернення до управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя Відповідач аргументував свою відмову у поновленні виплати пенсії змінами до абзацу другого частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Даною нормою припинено виплату пенсій окремій категорії осіб, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

Між тим, пенсія по інвалідності (по непрацездатності) є соціальною гарантією, встановленою ОСОБА_2 України.

Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово вказував про недопущення звуження чи скасування соціальних гарантій.

Так, в Рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визначив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 ОСОБА_2 України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В Рішенні Конституційного Суду України № З-рп/2012 від 25.01.2012 року КонституційнийСуд України вказав, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджетуУкраїни виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати ОСОБА_2 України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Отже, з наведених підстав положення частини другої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-УШ від року, № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року щодо припинення виплати пенсії особам, що їм призначені на час їх роботи на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту цих осіб та суперечать приписам ОСОБА_2 України стосовно рівності конституційних прав громадян незалежно від роботи на будь-якій посаді після призначення пенсії.

Необхідність застосування положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод під час вирішення справ обумовлена ст. 8 КАС України та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, у справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 41, рішення від 07.02.2014 року Європейський Суд (ЄСПЛ) зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

ОСОБА_2 України та Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначають чіткі підстави отримання пенсії - вік та мінімальний стаж роботи. Отже, отримувана позивачем пенсія є «майном», гарантованим ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у майнові права допускається лише в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.

Правомірність такого втручання перевіряється застосуванням алгоритму, виведеному ЄСПЛ у своїй практиці, відповідно до якого втручання має бути законним, повинно переслідувати легітимну мету (в інтересах суспільства) та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної людини.

Припинення виплати пенсії становить втручання в майнові права позивачки.

Крім того, таке позбавлення «майна» стосується не всіх осіб, які після оформлення права на пенсію за віком продовжили працювати, а лише окремої категорії осіб, що працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів" (стаття 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-УШ від 24.12.2015 року, № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року.

Конституційний Суд України неодноразово наводив висновки щодо неприпустимості дискримінації щодо права, за захистом якого звернулася позивачка до суду.

Стаття 14 Конвенції проголошує, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

За практикою ЄСПЛ ст. 14 Конвенції не існує незалежно від її інших норм, але вона може грати важливу автономну роль, доповнюючи та уточнюючи їх, надаючи особам гарантії від будь- якого виду дискримінації при здійсненні ними своїх прав та свобод, гарантованих Конвенцією (справа «МАRСКХ проти Бельгії», № 6833/74, п. 32, рішення від 13.06.1979 року).

У справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 40, рішення від 07.02.2014 року суд зазначив, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати.

Статтею 41 ОСОБА_2 України визначено, що власність громадян є непорушною. Призначена позивачці пенсія є її власністю, а тому позбавлення мене пенсії є нічим іншим, як примусовим вилученням частини моєї власності. Цією ж статтею ОСОБА_2 України встановлено, що таке вилучення власності може бути застосоване виключно за рішенням суду у випадках, обсягах та порядку, встановлених законом. Мені не відомо про існування будь-яких рішень будь-якого суду про застосування до мене утримання пенсії.

Крім того, статтею 58 ОСОБА_2 України передбачено, що закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 68 ОСОБА_2 України передбачає, що кожен зобовязаний неухильно додержуватися ОСОБА_2 України та законів України, не зазіхати на права і свободи, честь і гідність інших людей. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії, і всі закони та нормативно-правові акти мають відповідати ОСОБА_2 України.

Органи Пенсійного фонду України мають керуватися, в першу чергу, нормами ОСОБА_2 України як акта вищої юридичної сили.

Відповідно до частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта ОСОБА_2 України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Зважаючи на те, що діями управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя грубо порушено права позивачки, прямо встановлені ОСОБА_2 України, керуючись конституційним принципом верховенства права та статтями 19, 22, 24, 41, 46, 58 і 68 ОСОБА_2 України, згідно з частиною 1 статті 6, статті 8, 9, підпунктом 1 частини 2 статті 17, підпунктом 4 частини 1 статті 18, частиною 2 статті 71, статтями 104, 107, 160, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовуКучерової В.В. у повному обсязі.

Керуючись ст.. 159-163, 186 КАСУ, ст..ст. 8,22,55,95,64, 124,152 ОСОБА_2 України, Законом України «Про державну службу», Законом України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення», суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя правонаступником якого є Правобережне обєднане управління Пенсійного Фонду України міста Запоріжжящодо не виплати пенсії ОСОБА_1 з 03 жовтня 2016 року.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя правонаступником якого є Правобережне обєднане управління Пенсійного Фонду України міста Запоріжжяпоновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 Віталіївні з 03 жовтня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена до адміністративного суду апеляційної інстанції Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 - денний строк з дня складання постанови у повному обсязі.

Суддя: Колесник С. Г.