Справа № 214/1438/17 (2-а/214/131/17)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

27 червня 2017 рокусправа № 214/1438/17 (2-а/214/131/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Чабаненко С.В. Прокопчук Т.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року у справі №214/1438/17(2-а/214/131/17) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила зобов'язати відповідача перерахувати та поновити їй виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених пенсійним законодавством України.

Постановою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року, прийнятою в порядку скороченого провадження, адміністративний позов задоволено частково. Суд зобов'язав відповідача поновити позивачу виплату пенсії за віком, починаючи з 10 вересня 2016 року у розмірах відповідно до чинного законодавства України, та виплатити недоотриману суму пенсії.

Сторони по справі не погодившись з постановою суду та оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити оскаржену постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 07.10.2009 року по 09.10.2016 року. Апелянт посилається правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах від 12.05.2015 року у справі №21-180а15, від 19.05.2015 року у справі №21-168а15.

Криворізьке північне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову, відмовивши в частині задоволених позовних вимог. Апелянт посилається на те, що позивачем не реалізовано належним чином її право на поновлення виплати раніше призначеної пенсії, оскільки в порушення вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року №22-1, яким встановлено чіткий перелік осіб, які можуть звернутись до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії та не передбачено можливості надати вказану заяву представником громадянина, який діє від його імені на підставі довіреності, позивач не зверталась особисто або через законного представника до управління із заявою встановленої форми про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а тому рішення управління є законним та обґрунтованим. Крім того, представником позивача було надано неповний пакет документів.

На підставі частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі досліджених письмових доказів, з ОСОБА_1 проживала в Україні, була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Саксаганському районі ОСОБА_2 Рогу та отримувала пенсію за віком.

Виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена з травня 1994 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. ОСОБА_1 по теперішній час постійно проживає в Державі Ізраїль, однак має громадянство України.

21 жовтня 2016 року на підставі довіреності від 22.09.2016 року, посвідченої спеціалістом з консульських питань Посольства України в Державі Ізраїль в м.Рішон Ле-Ціон, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, як громадянці України, що проживає за кордоном. До заяви представником були додані: нотаріально засвідчена копія картки платника податків, нотаріально засвідчена копія довіреності, копії першої сторінки трудової книжки та останнього запису про роботу у трудовій книжці, копія паспорта представника.

Листом №С-63/03/43 від 27.10.2016 року Криворізьким північним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області повідомлено позивача про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, оскільки заява для поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто в орган, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Крім того, договір з питань соціального (пенсійного) забезпечення між Україною та Ізраїлем не укладено та на даний час проходить підготовка нормативно-правових актів Міністерством соціальної політики України для вирішення даного питання.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну відмову відповідача у поновленні виплати позивачу пенсії за віком. Проте, така виплата має здійснюватись з часу звернення позивача (або його представника) із відповідною заявою до органу Пенсійного фонду України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відмову у поновленні позивачу пенсії відповідачем було обґрунтовано відсутністю Угоди між державою України та Державою Ізраїль; відсутністю паспорта громадянина України або Тимчасової посвідки на постійне місце проживання; порушенням Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

За приписами статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно статті 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч. 1 ст. 49 цього Закону.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами та міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивачі, як громадяни України, незалежно від країни проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачений обов'язок або право ПФУ автоматично здійснювати відновлення виплати пенсії без відповідного волевиявлення пенсіонера.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Таким чином у позивача виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії, а тому відповідач неправомірно відмовив позивачам у поновленні виплати пенсії.

Щодо доводів позивача про безпідставність застосування судом першої інстанції положень статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України та відмову у задоволенні позовних вимог за період з 07.10.2009 року по 09.09.2016 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отож шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав обраховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

До суду позивач за захистом порушеного права звернулася 10.03.2017 року. Клопотання про поновлення строків звернення не подавала, поважних причин які перешкоджали позивачу звернутися у встановлені строки не наводила. Матеріали справи також не містять жодних доказів які б вказували на наявність непереборних обставин, що могли бути перешкодою для звернення позивача до суду у встановлені строки.

Розглядаючи питання строків звернення до суду, Верховний Суд України у постановах від 08.12.2015 року (справа №21-5440а15, №21-5653а15) та від 08.06.2016року (категорія справи №505/2135/14-а), вказав на те, що спори такої категорії мають вирішуватися з урахуванням вимог ст.ст. 99, 100 Кодексу адміністративного України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача за період 07.10.2009 року по 09.09.2016 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Щодо доводів відповідача про ненадання повного пакету документів представником позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі - Порядок).

Пунктом 1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Відповідно до пункту 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема: а) довідка податкової адміністрації про присвоєння ідентифікаційного номера заявнику. За документ, що посвідчує відсутність у заявника ідентифікаційного номера для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні державні органи та мають відмітку у паспорті, береться копія сторінки паспорта з відміткою про те, що особа має право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера; б) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01.01.2004, відділ персоніфікованого обліку органу, що призначає пенсію (далі відділ персоніфікованого обліку), додає довідку із бази даних системи персоніфікованого обліку за формою згідно з додатком 2, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3.; в) довідка про заробітну плату особи (додаток 1) за період страхового стажу до 01.07.2000, а починаючи з 01.07.2000 індивідуальні відомості про застраховану особу надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно із додатком 2, додатком 3.

Отже представником позивача було надано повний пакет документів.

Доводи відповідача, що для реалізації права на поновлення пенсійної виплати позивач звернувся не особисто, а через невідповідного представника, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_5, звертаючись із заявами до територіального Пенсійного фонду України в інтересах ОСОБА_1, діяла на підставі довіреності посвідченої нотаріально, якою зокрема, наділялася повноваженнями вчиняти дії, пов'язані з поновленням виплати пенсії (а.с.10).

У відповідності до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, вірно застосований матеріальний закон та не допущено порушень процесуального права, оскаржене судове рішення має бути залишено без змін.

Керуючись статями 195-196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року у справі № 214/1438/17 (2-а/214/131/17) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і є остаточною та оскарженню не підлягає, відповідно до частини 10 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: Т.С. Прокопчук