Справа № 308/4565/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/7058/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Румянцевої О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 травня 2017 року у справі №308/4565/17 за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 про примусове видворення,-

В С Т А Н О В И В:

15.05.2017 Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з позовом до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4, просив примусово видворити з України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.05.2017 позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 представника громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.05.2017 та у задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що обовязковим є попереднє прийняття рішення про примусове повернення. Вказує, що станом на час ухвалення оскаржуваних рішень, офіційною позицією УВКБ ООН від 21 грудня 2012 року у звязку з ущемленням тамільців у ОСОБА_3, які продовжуються і досі, державам-членам ООН рекомендовано надати міжнародному захисті шукачів притулку зі ОСОБА_3.

В судовому засіданні апелянт подану апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 13 травня 2017 року о 05год. 25хв. громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом від служби «Ужгород» в районі 309-310 прикордонних знаків на відстані 5000 м від лінії державного кордону України за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словаччину поза межами пункту пропуску без документів, що посвідчують особу у складі групи осіб.

Відповідно до Протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 13.05.2017 під час огляду затриманого виявлено та вилучено для тимчасового зберігання наручний годинник, банківську картку, водійські права, 200 гривень, 2 ріат, навушники до телефону, особистий одяг (а.с.6).

15 травня 2017 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Чопського прикордонного загону відносно громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 прийнято рішення про примусове повернення за межі України (а.с.7).

При цьому, враховуючи, що у затриманого відсутні документи, які б надавали право громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_4 офіційно перебувати в Україні, українською мовою затриманий не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, а також коштів достатніх для повернення до країни походження немає, за наявності всіх підстав вважати, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 не виконає такого рішення, прийнято рішення про подання позову до суду про примусове видворення іноземця з України з одночасним клопотанням про його затримання з поміщенням в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (а.с.3).

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в'їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з ч.2 ст.14 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Відповідно до положень ч.1 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону №3773-VI випливає, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до ч.4 ст.30 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Аналіз наведених норм права дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1)прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2)невиконання прийнятого рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Згідно з п.29 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3), судам слід мати на увазі, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово видворені з території України лише на підставі постанови адміністративного суду. Така постанова приймається судом за зверненням зазначених суб'єктів владних повноважень з позовною заявою про примусове видворення з України іноземця чи особи без громадянства, якщо вони не виконали у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення

Відповідно до п.1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150, (далі - Інструкція №353/271/150) примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (далі - ПТПІ), документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження. Примусове видворення з України іноземців здійснюється на підставі постанови адміністративного суду. Така постанова виноситься судом за позовом територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону (стосовно іноземців, яких затримано у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органів СБУ, крім випадків затримання іноземців за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З матеріалів справи встановлено, що 15.05.2017 прийнято рішення про примусове повернення громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4, водночас, відсутність у затриманого документів, що посвідчують особу, коштів на придбання проїзного документа, не знання української мови, відсутність інформації щодо близьких родичів на території України дають обґрунтовані підставі вважати, що відповідач не міг самостійно залишити територію України.

Окрім того, як встановлено з пояснень затриманої особи, зафіксованих у Протоколі про адміністративне затримання від 13.05.2017, затриманий прибув на територію України нелегально та проживав без документів, прямував у Європу у пошуках кращого життя в Швейцарії (а.с.5 зворот).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником відповідача не заперечено факт відсутності у відповідача документів, що посвідчують особу при затримані, та наявність наміру подальшого виїзду в країни ЄС. В свою чергу, належних та допустимих доказів на підтвердження офіційного перебування на території України родичів затриманого чи його офіційних документів апелянтом не подано.

Відповідно до ч.8 ст.30 Закону №3773-VI примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У матеріалах справи немає жодного доказу на підтвердження того, що відповідач залишив країну свого національного походження у звязку з ущемленням тамільців у ОСОБА_3 та побоюванням, що його життю або здоровю, безпеці або свободі загрожує небезпека та відповідач не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

Окрім того, відсутні докази звернення відповідача до територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи вказане, оскільки відповідач українською мовою не володіє, у нього відсутні документи, родичі, які могли б надати йому допомогу, в тому числі фінансову, враховуючи відсутність власних коштів, достатніх для повернення на батьківщину, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та задоволення позову.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так у справі «Болат (BOLAT) проти Російської Федерації» (скарга №14139/03) від 05.10.2006 Європейський суд з прав людини у п.81 вказує, що Договірні сторони послуговуються дискреційними повноваженнями, ухвалюючи рішення про вигнання іноземця зі своєї території, проте користуватися цими повноваженнями належить у спосіб, що не порушує конвенційних прав відповідної особи (див. рішення Комісії у справі «Ейджі проти Сполученого Королівства» (Agee v. the United Kingdom), № 7729/76, від 17 грудня 1976 року, Decisions and Reports 7, стор. 164). Пункт 1 цієї статті передбачає як основну гарантію те, що вигнання відповідної особи можна здійснити лише «на підставі рішення, постановленого відповідно до закону». Жодних винятків ця норма не передбачає. Відповідно до Пояснювальної доповіді до Протоколу № 7 тут термін «закон» знову відноситься до сфери внутрішнього права відповідної держави. Тому-то рішення компетентному органові треба ухвалювати згідно з положеннями матеріального права і відповідними процесуальними нормами (пункт 11 Пояснювальної доповіді до Протоколу №7 до Конвенції).

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 травня 2017 року у справі №308/4565/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_1

Повний текст Ухвали складено 29.06.2017р.