Справа № 813/1229/17
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2017-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2017 року справа № 813/1229/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Гулкевич І.З.,

секретар судового засідання Іванес Х.О.,

позивач ОСОБА_1,

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача 1 ОСОБА_3,

від відповідача 2 ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Мостиської районної державної адміністрації, голови Мостиської районної державної адміністрації ОСОБА_5, про визнання незаконним дій, розпорядження, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1Я.) з адміністративним позовом до Мостиської районної державної адміністрації (далі відповідач 1, Мостиська РДА), голови Мостиської районної державної адміністрації ОСОБА_5 (далі відповідач 2), в якому просила:

- визнати незаконними дії відповідача щодо виявлених порушень чинного законодавства, переведення на нижчу посаду без згоди позивача, затримку у видачі трудової книжки, примус до роботи;

- визнати незаконним розпорядження голови Мостиської райдержадміністрації № 174/01-05 від 07.11.2016 року «Про призначення ОСОБА_1» в порядку переведення з 07.11.2016 року на посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації;

- відновити посаду головного спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації з 07.11.2016 року;

- анулювати запис в трудовій книжці позивача про перевід на посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації, який зроблено на основі розпорядження за № 174/01-05 від 07.11.2016 року. Привести трудову книжку у відповідність до записів у особовій справі;

- зобовязати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення її з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі за п. 3 ст. 38 КЗпП України та остаточний розрахунок у терміни, передбачені ст. 116 КЗпП України;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.01.2017 року по дату фактичного звільнення. На підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України здійснити повний розрахунок з виплати вихідної допомоги в розмірі тримісячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України;

- стягнути з відповідача на користь позивача відповідне відшкодування в рахунок компенсації моральної шкоди;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесені позивачем за надану правову допомогу;

- судові витрати по справі (оплата державного мита, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи) покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у липні 2016 року проводилось впорядкування структури Мостиської РДА, у звязку з чим посаду головного спеціаліста скорочено. Позивач, обіймаючи вказану посаду, в період з 10.05.2016 року по 06.09.2016 року перебувала у стані тимчасової непрацездатності. У тому ж таки серпні 2016 року без двомісячного попередження працівників, розпорядженням відповідача 2 введено в дію новий штатний розпис апарату, управлінь та інших структурних підрозділів, що практично унеможливило двомісячний термін попередження працівників.

Під час перебування позивача на лікарняному видано попередження за № 02/34/1694 від 11.07.2016 року з повідомленням про зміну істотних умов праці та про можливість продовження роботи на посаді спеціаліста відділу економічного розвитку й торгівлі райдержадміністрації. У попередженні також зазначено, що у разі відмови від роботи у нових умовах трудовий договір буде припинено. З даним попередженням позивач не ознайомлювалась.

07.09.2016 року, вийшовши на роботу, керівництво ознайомило позивача з розпорядженням за № 468 від 11.07.2016 року про виведення посади головного спеціаліста з питань державних закупівель і торгівлі райдержадміністрації. Дане переведення можливе лише за згоди державного службовця, на що позивач згоди не давала, оскільки письмово не була попереджена за 60 днів до зміни істотних умов праці.

З позиції позивача, вказане порушує її трудові права, оскільки допущено скорочення посади працівника в період тимчасової непрацездатності, без проведення порівняльного аналізу доцільності посад, кваліфікаційного обґрунтування, оцінки здібностей, досвіду та стажу роботи, не запропоновано рівнозначної посади, про що свідчить і службова записка начальника відділу економічного розвитку і торгівлі від 02.02.2016 року. Крім цього, складено акт про відмову від запропонованої посади, з яким позивач також не ознайомлювалась.

14.09.2016 року позивачем підписано та затверджено відповідачем 2 посадову інструкцію головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі з інформацією, що через два дні позивача буде звільнено. Вказану посаду незаконно виведено на 2 місяці поза штатний розпис.

Серед іншого, в порушення вимог чинного законодавства, про можливе вивільнення працівника не повідомлено центр зайнятості. Вказане порушення зафіксовано ГУ Держпраці у Львівській області.

Стверджує, що 07.11.2016 року ознайомлено позивача з розпорядженням Мостиської РДА за № 174/01-05 від 07.11.2016 року про призначення на нижчу посаду спеціаліста в порядку переведення у відділ економічного розвитку і торгівлі з посадовим окладом згідно з штатним розписом, який введено в дію 01.05.2016 року, з чим позивач не погодилась, згоди на перевід не давала, про що надала заяву від 07.11.2016 року за № 317/02-34. На вказану заяву одержала відповідь від 02.12.2016 року, відповідно до якої зазначено, що відповідно до ч. 4 ст. 43 закону України «Про державну службу», якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшла заява, зазначена в абзаці 2 цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження державної служби.

Крім того, 03.01.2017 року позивачем подано заяву про звільнення за згодою сторін, в чому позивачеві відмовлено. У звязку з тим, позивачем подано заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 03.01.2017 року у звязку з порушенням законодавства про працю, за № 388/02-34.04.01.2017 року позивачем одержано лист від Мостиської РДА з вимогою відпрацювати два тижні, станом на 16.01.2017 року позивачем відпрацьовано 14 днів включно, однак ні трудової книжки ні розрахунку при звільненні не одержано. Звільнення і в подальшому не відбулося.

17.01.2017 року позивачем продубльовано заяву за № 17/02-34 на день звільнення, в якій вказано на необхідність отримання трудової книжки в день звільнення для подальшого оформлення пенсії.

У відповіді адміністрації від 20.01.2017 року зазначено, що на даний час в адміністрації не відбувається істотна зміна істотних умов державної служби. З метою невиплати позивачу заробітної плати, відповідачами зумисно проставлено у табелі обліку використаного часу два дні мого виходу на роботу після 14 днів відпрацьованих позивачем за вказаною заявою. Відповідно здійснюється дисциплінарне провадження з метою звільнення позивача у звязку з невиходом на роботу. Відповідачем здійснено запис у трудовій книжці, який суперечить особовій справі працівника форми П-2, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників в частині п. 2.5 гл. 2 Інструкції. Так, підпису позивача в особовій справі щодо переводу немає, що свідчить про незаконне переведення на нижчу посаду без згоди позивача та відповідно незаконний запис у трудовій книжці, який слід анулювати. З врахуванням того, що відповідач, порушуючи ст. 47 КЗпП України, п. 4.1 Інструкції, не видав позивачу трудову книжку у день звільнення, то відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, п. 4.1 Інструкції зобовязаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.01.2017 року по дату фактичного звільнення.

Також зазначено, що Головним управлінням Держпраці у Львівській області після проведеної перевірки Мостиської РДА скеровано до правоохоронних органів інформаційну довідку з інформацією про виявлені порушення на предмет їх кваліфікації в частині порушення ч. 1 ст. 172 КК України для надання юридичної оцінки.

Вказане в сукупності мало наслідком порушення прав позивача, а також мали наслідком моральні страждання, а тому слід стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду.

З врахуванням викладеного, дії відповідачів слід визнати незаконними, як і розпорядження № 174/01-05 від 07.11.2015 року, зобовязати відповідачів вчинити дії, спрямовані на відновлення порушених прав позивача, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, адміністративний позов задовольнити повністю.

08.06.2017 року через канцелярію суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої представник позивача просив збільшити позовні вимоги, а саме:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача 2 № 42/01-07 від 10.03.2017 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1»;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження в.о. голови Мостиської РДА ОСОБА_6 № 60/01-058 від 10.04.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1Я.»;

- зобовязати відповідача 2 розглянути заяви позивача від 03.01.2017 року та 17.01.2017 року про звільнення згідно з ч. 3 ст. 83 КЗпП України та прийняти щодо них рішення у порядку, встановленому чинним законодавством (Т.2, а.с.76-78).

Позивач та його представник позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просили позов задовольнити.

Представник відповідача 1 проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у письмовому запереченні (Т.1, а.с.32-35). Зазначено, що 11.07.2016 року головою Мостиської райдержадміністрації видано розпорядження № 468 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» та у п. 14 якого виведено посаду головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації та введено посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації.

Оскільки позивач у період з 10.05.2016 року по 06.09.2016 року була відсутня на роботі у звязку з тимчасовою непрацездатністю, одразу ж, у 1 день її виходу на роботу 07.09.2016 року, її ознайомлено із розпорядженням № 468, попереджено про зміну істотних умов праці та запропоновано іншу посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації. Однак, позивач відмовилась ознайомитись із вказаним розпорядженням, а також відмовилась під підпис ознайомлюватись та одержати повідомлення про зміну істотних умов праці, про що складено акт від 07.09.2016 року.

Оскільки від ОСОБА_1 протягом 60-ти денного терміну не надійшла заява про звільнення чи переведення, виходячи із норм ст. 43 Закону України «Про державну службу», вона вважається такою, що погодилась на продовження проходження державної служби. Крім цього необхідно зазначити, що розпорядження голови Мостиської РДА «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» прийнято головою на 61-й день з моменту ознайомлення з таким, а також вручення повідомлення про зміну істотних умов праці. ОСОБА_7 ОСОБА_1 про те, що вона не погоджується із цим розпорядженням, надійшла голові Мостиської РДА 08.11.2016 року, про що свідчить накладена ним резолюція на цій заяві. Отже, розпорядження голови Мостиської РДА від 07.11.2016 року № 174/01-05 «Про призначення ОСОБА_1Я.» вважаємо таким, що прийняте відповідно до норм Закону.

Щодо виконання п. 18.2 розпорядження від 11.07.2016 року № 468 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» зазначено, що у звязку з тим, що ОСОБА_1 (та усім іншим працівникам, яких попереджено про зміну істотних умов державної служби) було запропоновано іншу посаду, правових підстав повідомляти центр зайнятості про масове вивільнення не було.

03.01.2017 року голові Мостиської РДА надійшла заява від позивача про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. Цього ж дня відповідачем підготовлено відповідь із розясненням, яку позивач одержала 04.01.2017 року, про що свідчить її особистий підпис на заяві. У вказаній заяві на звільнення від 03.01.2017 року позивач вказує причиною звільнення незаконне переведення на нижчу посаду, однак жодного доказу незаконного переведення не надала, оскільки його не було. Оскільки у термін після 04.01.2017 року до 16.01.2017 року заяви на звільнення від позивача не надходило, підстав для її звільнення, видачі їй трудової книжки, проведення повного розрахунку не було.

Для забезпечення контролю своєчасного виходу, прибуття на роботу, відомості обліку робочого часу подаються керівниками структурних підрозділів до відділу по роботі з персоналом райдержадміністрації.

При перегляді такого журналу керівником апарату Мостиської РДА виявлено відсутність запису про прихід на роботу позивача на роботу з 17.01.2017 року та 18.01.2017 року. Даний факт зясовано із керівником відділу економічного розвитку та торгівлі Мостиської РДА, яка підтверджувала фактичну присутність позивача на роботі з 17.01.2017 року та 18.01.2017 року, тобто відмітка в табелі проставлялись на підставі відомостей керівника структурного підрозділу. Водночас, заперечено факт вимушеного прогулу позивача з наступних підстав: на усі заяви на звільнення (від 03.01.2017 року, 17.01.2017 року), написані позивачем, надано відмову з розясненням причин; головою Мостиської РДА розпорядження про звільнення не приймалось.

Щодо внесення запису до особової картки П-2 подано наступні заперечення. Відповідно до п. 2 наказу Міністерства статистики України від 26.12.1995 року № 343, замість типової форми П-2 «Особова картка» для державних службовців заповнювалась форма № П-2ДС «особова картка». Вказаний наказ втратив чинність на підставі наказу Державної служби статистики від 26.08.2016 року № 154. Наказом Національного агентства України з питань державної служби від 05.08.2016 року № 156 затверджено форму особової картки державного службовця та Інструкцію щодо її заповнення, яка не містить графи із підписом власника особової картки.

Крім цього, заперечено щодо заявлених позивачем позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до ст. 17 КАС України дане питання не відноситься до юрисдикції адміністративного суду. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача 2 заперечив проти позову, підтримав позицію представника відповідача 1, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд заслухав пояснення представників сторін, допитаних в якості свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

01.12.1995 року ОСОБА_1 була прийнята в порядку переведення з посади головного спеціаліста служби для надання населенню субсидій на оплату житлово-комунальних послуг Мостиської районної ради народних депутатів на посаду головного спеціаліста відділу субсидій Мостиської районної державної адміністрації.

02.01.2013 року ОСОБА_1, на підставі розпорядження №1/01-05 від 02.03.2013 року (т.1, а.с.54-56), переведена з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі сектору фінансової діяльності та платних послуг управління економіки райдержадміністрації на посаду головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації.

Розпорядженням Мостиської районної державної адміністрації від 16.02.2016 року №30/01-05 «Про внесення змін до штатного розпису управлінь, відділів та інших структурних підрозділів Мостиської районної державної адміністрації», у штатному розписі управлінь, відділів та інших структурних підрозділів Мостиської райдержадміністрації передбачено одну посаду головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації (т.1, а.с.49-53).

Відповідно до п.14 Розпорядження Мостиської районної державної адміністрації від 11.07.2016 року №468 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» (т.1, а.с.57-63), виведено посаду головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації та введено посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації.

Пунктами 18.1 та 18.2 вказаного Розпорядження, відповідальних працівників Мостиської райдержадміністрації зобовязано персонально повідомити працівників структурних підрозділів апарату та структурних підрозділів районної державної адміністрації про можливе наступне вивільнення відповідно до ст.49-2 КЗпП України та забезпечити додержання вимог трудового законодавства щодо працівників, які підлягають вивільненню.

Доказами, долученими до матеріалів справи, підтверджено, що ОСОБА_1 з 10.05.2016 року по 06.09.2016 року перебувала в стані тимчасової непрацездатності. Відповідно до повідомлення Міжрайонної спеціалізованої кардіологічної МСЕК №2, 06.09.2016 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності (т.1, а.с.121).

Актом від 07.09.2016 року, складеним комісією у складі першого заступника голови райдержадміністрації ОСОБА_4, керівника апарату райдержадміністрації ОСОБА_3, головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом апарату райдержадміністрації ОСОБА_11, головного спеціаліста юридичного відділу ОСОБА_12, підтверджується, що головний спеціаліст з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з розпорядженням голови райдержадміністрації від 11.07.2016 №468 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації», відмовилась від ознайомлення під підпис та одержання повідомлення про зміну істотних умов праці та про можливість продовження роботи на посаді спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації (т.1, а.с.64).

07.11.2016 року ОСОБА_1, на підставі розпорядження №174/01-05 від 07.11.2016 року (т.1, а.с.56, зворот), призначена в порядку переведення на нижчу посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації.

Відповідний запис вчинено в трудовій книжці ОСОБА_1 (т.1, а.с.22-31).

До матеріалів справи долучено копію Заяви ОСОБА_1 від 07.11.2016 року на імя голови Мостиської райдержадміністрації (вх.№317/02-34 від 07.11.2016) про те, що вона, ознайомившись з розпорядженням №174/01-05 від 07.11.2016 року щодо призначення її в порядку переведення на нижчу посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації, з вказаним розпорядженням не погоджується, оскільки згоди на переведення вона не давала, а переведення здійснено всупереч її волі, з порушенням вимог чинного законодавства (т.1, а.с.65).

На вказану вище заяву ОСОБА_1 першим заступником голови Мостиської райдержадміністрації 02.12.2016 року, з посиланням на абз.3 ч.4 ст.43 Закону України «Про державну службу», було надано відповідь про законність розпорядження голови райдержадміністрації від 07.11.2016 року №174/01-95 (т.1, а.с.66).

03.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась до голови Мостиської районної державної адміністрації із заявою (вх.№388/02-34), в якій, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, просила звільнити її з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації з 03.01.2017 у звязку з порушенням законодавства про працю (незаконне переведення на нижчу посаду) та провести остаточний розрахунок в строки, передбачені ст.116 КЗпП України (т.1, а.с.67).

03.01.2017 року за вих.№02-34/10 головою Мостиської районної державної адміністрації ОСОБА_1 було надано відповідь, в якій зазначено, що вона займає посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації, та, з посиланням на Закон України «Про державну службу», було запропоновано останній у заяві про звільнення вказати назву займаної посади згідно штатного розпису та керуватись Законом України «Про державну службу» (т.1, а.с.68).

17.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась до голови Мостиської районної державної адміністрації із заявою (вх.№17/02-34), в якій, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та ст.43 Закону України «Про державну службу», просила звільнити її з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації у звязку з порушенням законодавства про працю (незаконне переведення на нижчу посаду) та виходом на пенсію, провести остаточний розрахунок в строки, передбачені ст.116 КЗпП України, а також видати трудову книжку в день звільнення (т.1, а.с.69).

20.01.2017 року за вих.№02-34/129 головою Мостиської районної державної адміністрації ОСОБА_1 було надано відповідь, в якій зазначено, що вона займає посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації, посилання на ст.43 Закон України «Про державну службу» є недоцільним, оскільки на даний час в райдержадміністрації не відбувається зміна істотних умов державної служби, та було запропоновано останній у заяві про звільнення вказати назву займаної посади згідно штатного розпису та керуватись нормами Закону України «Про державну службу», які регулюють припинення державної служби (т.1, а.с.70).

Розпорядженням Мостиської районної державної адміністрації від 10.03.2017 року №42/01-07 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1», на підставі подання дисциплінарної комісії від 01.03.2017 року, актів від 06.03.2017 року, від 10.03.2017 року про відмову від надання письмового пояснення ОСОБА_1, спеціалісту відділу економічного розвитку і торгівлі районної державної адміністрації, за відсутність на роботі без поважних причин з 19 січня до 28 лютого 2017 року оголошено догану за прогул без поважних причин (т.1, а.с.94). Завірену копію вказаного розпорядження 13.03.2017 року за вих.№02-34/579 направлено на адресу ОСОБА_1 цінним листом (т.1, а.с.93).

10.04.2017 року розпорядженням Мостиської районної державної адміністрації №60/01-05 «Про звільнення ОСОБА_1Я.», ОСОБА_1, на підставі подання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ від 31.03.2017 року, розпорядження голови районної державної адміністрації від 10.03.2017 року №42/01-07 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1», акта комісії від 10.04.2017 року, звільнено з посади спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі районної державної адміністрації 10 квітня 2017 року за вчинення дисциплінарного проступку, а саме: прогулу без поважних причин з 1 до 31 березня 2017 року, що вчинений систематично (повторно протягом року) (т.1, а.с.92). Завірену копію вказаного розпорядження 10.04.2017 року за вих.№02-34/869 направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом (т.1, а.с.89).

Цього ж дня позивачу скеровано лист (вих.№02-34/876) про необхідність прийти та одержати трудову книжку у відділ по роботі з персоналом апарату райдержадміністрації, а також про необхідність подання декларації у термін, визначений чинним законодавством (вих.№02-36/877).

Позивач, вважаючи дії відповідача незаконними, розпорядження стосовно ОСОБА_1 протиправними та такими, що слід скасувати, необхідністю зобовязати відповідача вчинити дії, спрямовані на відновлення порушених прав позивача, звернувся із вказаним позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулюються Законом України «Про державну службу» № 3724-XII від 16 грудня 1993 року (далі Закон № 3724). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

В силу п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 3724, посада державної служби це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов'язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 3724, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України, предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Щодо вимоги позивача про відновлення посади гловного спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації з 07.11.2016 року, суд вважає таку необгрунтованою з огляду на наступне.

Організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій визначено Законом України «Про місцеві державні адмінстрації» № 586-XIV від 09.04.1999 року.

Статтею 5 Закону № 586-XIV визначено, що склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій.

З врахуванням викладеного, введення чи виведення посади із структури Мостиської РДА є виключно повноваженням голови Мостиської РДА, а встановлення судовим рішенням обовязку відновлення такої посади було б втручанням суду у виключні повноваження відповідача 2.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним розпорядження від 07.11.2016 року за № 174/01-05 «Про призначення ОСОБА_1» в порядку переведення, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 10.05.2016 року по 06.09.2016 року перебувала в стані тимчасової непрацездатності. Відповідно до повідомлення Міжрайонної спеціалізованої кардіологічної МСЕК №2, 06.09.2016 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності (т.1, а.с.121).

Відповідно до п. 14 Розпорядження «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» № 468 від 11.07.2016 року (т.1, а.с.58), виведено посаду головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації, та введено посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації.

Після виходу позивача на роботу, актом від 07.09.2016 року підтверджено, що головний спеціаліст з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з розпорядженням голови райдержадміністрації від 11.07.2016 №468 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації», відмовилась від ознайомлення під підпис та одержання повідомлення про зміну істотних умов праці та про можливість продовження роботи на посаді спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації (т.1, а.с.64).

07.11.2016 року ОСОБА_1, на підставі розпорядження №174/01-05 від 07.11.2016 року (т.1, а.с.56, зворот), призначена в порядку переведення на нижчу посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації. Відповідний запис вчинено в трудовій книжці ОСОБА_1 (т.1, а.с.22-31). З розпорядженням №174/01-05 від 07.11.2016 року ОСОБА_1 ознайомилась 07.11.2016 року, про що свідчить напис не погоджуюсь на звороті вказаного розпорядження та підпис позивача.

Крім того, 07.11.2017 року ОСОБА_1 звернулась до голови Мостиської районної державної адміністрації ОСОБА_5 із заявою про те, що вона ознайомлена з розпорядженням №174/01-05 від 07.11.2016 року щодо призначення її в порядку переведення з посади головного спеціаліста на посаду спеціаліста, з даним розпорядженням не погоджується, так як згоди на переведення не давала. Позивач зазначила, що переведення здійснено всупереч її волі з порушенням чинного законодавства, просила надалі діяти згідно чинного законодавства (т.1 а.с.65).

На вказану вище заяву ОСОБА_1 першим заступником голови Мостиської райдержадміністрації 02.12.2016 року, з посиланням на абз.3 ч.4 ст.43 Закону України «Про державну службу», було надано відповідь про законність розпорядження голови райдержадміністрації від 07.11.2016 року №174/01-95 (т.1, а.с.66).

Частиною 4 ст. 43 Закону України «Про державну службу» встановлено, що про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати. У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби. Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Згідно із вимогами ч. 5 ст. 43 Закону України «Про державну службу», у разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Відповідно до вимог ст.ст.1, 3, 4 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Виходячи з нормативного тлумачення п.1 ч.1 ст.40, частин 1 та 3 ст.49-2 КЗпП власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 10 березня 2015 року №21-52а15 та 01 квітня 2015 року №6-40цс15.

Суд звертає увагу на той факт, що КЗпП України регулює трудові відносини абсолютно всіх працівників, в тому числі і державних службовців, а норми Закону України «Про державну службу», які, в тому числі, регулюють питання звільнення з державної служби, є спеціальними нормами, однак, такі приймаються відповідно до КЗпП України, не повинні суперечити йому чи звужувати зміст вже існуючих прав працівників та встановленого правового порядку.

Відповідно до вимог ст.43 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Таким чином, враховуючи приписи ст.43 Конституції України, вищенаведені норми КЗпП України, ст.ст.11, 43 Зкону України «Про державну службу», фактичні обставини справи, а саме те, що відповідач після попередження про можливе наступне вивільнення працівників не запропонував позивачу всі наявні вакантні посади, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, не отримав згоди позивача на переведення її на нижчу посаду у звязку зі зміною істотних умов праці та видав розпорядження №174/01-05 від 07.11.2016 року, яким перевів ОСОБА_1 на нижчу посаду без її згоди, після ознайомлення з вказаним розпорядженням ОСОБА_1 з ним не погодилась та фактично оскаржила переведення голові Мостиської районної державної адміністрації, суд дійшов висновку про те, що в силу вищенаведених обставин розпорядження голови Мостиської районної державної адміністрації ОСОБА_5 №174/01-05 від 07.11.2016 року «Про призначення ОСОБА_1Я.» видано всупереч чинному законодавству України, відтак його слід визнати протиправним та скасувати.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування розпоряджень №42/01-07 від 10.03.2017 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1» та № 60/01-058 від 10.04.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1Я.», судом встановлено наступне.

Позивач, не бажаючи продовжувати роботу на вказаній посаді, не погоджуючись із її переведенням на посаду спеціаліста, 03.01.2017 року подала заяву голові Мостиської районної державної адміністрації про звільнення її з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської РДА на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 03.01.2017 року у звязку з порушенням законодавства про працю (незаконне переведення на нижчу посаду). Просила провести остаточний розрахунок в строки, передбачені ст.116 КЗпП України (Т.1, а.с.67).

У відповідь на вказану заяву позивачу скеровано лист від 03.01.2017 року , відповідно до якого повідомлено, що відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації від 07.11.2016 року №174/01-05 «Про призначення ОСОБА_1Я.» (з яким позивач ознайомлена і копію якого надано 07.11.2016 року) з 07.11.2016 року позивач займає посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації. Доведено до відома, відповідно до п.2 ст.5 Закону України «Про державну службу», про те, що відносини, які виникають у звязку з вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України «Про державну службу», якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п. 3 ст.5 вищезазначеного Закону, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом України «Про державну службу». Відповідно до п.п.1, 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу», державний службовець має право звільнитись зі служби за власним бажанням, попередивши про це субєкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із субєктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обовязків державним органом.

З врахуванням викладеного, викладено прохання у заяві про звільнення вказати назву посади, яку позивач займав згідно штатного розпису, та керуватись Законом України «Про державну службу» (Т.1, а.с.68).

Позивач в судовому засіданні пояснила, що подавши заяву від 03.01.2017 року попередила роботодавця про звільнення, а також відпрацювала 14 календарних днів до 17.01.2017 року включно. Пояснила, що оскільки відповідачем жодних рішень щодо її звільнення не прийнято, вона подала повторну заяву 17.01.2017 року. Одночасно позивач наголосила, що підставою для нерозгляду заяви чи відмови за результатами її розгляду не може слугувати зазначення нею посади, з якої вона, на її переконання, була переведена незаконно.

Судом зі змісту заяви від 17.01.2017 року зясовано, що позивач звернулась до голови Мостиської РДА про звільнення з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель і торгівлі на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та ст.43 Закону України «Про державну службу» у звязку з порушенням законодавства про працю (незаконне переведення на нижчу посаду) та виходом на пенсію. Просила здійснити остаточний розрахунок в строки, передбачені ст.166 КЗпП України. У звязку з правом на пенсію та необхідністю подання документів у пенсійний Фонд, видати трудову книжку в день звільнення. (Т.1, а.с.69).

У відповідь на вказану заяву відповідачем скеровано лист позивачу від 20.01.2017 року № 02-34/129, відповідно до якого зазначено, що відповідно до п.2 ст.5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у звязку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулюються цим Законом. Відповідно до п.3 ст.5 вищезазначеного Закону, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом України «Про державну службу».

Зазначено, що посилання позивача на ст.43 закону України «Про державну службу» є недоцільним, оскільки на даний час в райдержадміністрації не відбувається зміна істотних умов державної служби. Таким чином, викладено прохання у заяві про звільнення вказати назву посади, яку займає позивач згідно штатного розпису, та керуватись нормами Закону України «Про державну службу», що регулюють припинення державної служби (Т.1, а.с.70).

Розпорядженням Мостиської районної державної адміністрації від 10.03.2017 року №42/01-07 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1», на підставі подання дисциплінарної комісії від 01.03.2017 року, актів від 06.03.2017 року, від 10.03.2017 року про відмову від надання письмового пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_1, спеціалісту відділу економічного розвитку і торгівлі районної державної адміністрації, за відсутність на роботі без поважних причин з 19 січня до 28 лютого 2017 року оголошено догану за прогул без поважних причин (т.1, а.с.94). Завірену копію вказаного розпорядження 13.03.2017 року за вих.№02-34/579 направлено на адресу ОСОБА_1 цінним листом (т.1, а.с.93).

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження № 167 від 09.03.2017 року відповідно до статей 6, 39 закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 77 Закону України «Про державну службу», беручи до уваги доповідну записку першого заступника голови районної державної адміністрації ОСОБА_4 від 03.03.2017 року відкрито дисциплінарне провадження щодо ОСОБА_1 (Т.2, а.с.140).

Так, згідно з висновком про наявність чи відсутність у діях державного службовця ОСОБА_1 дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності встановлено, що дисциплінарною комісією належним чином повідомивши, було запрошено ОСОБА_1 на засідання дисциплінарної комісії , які відбулися 20.03.2017 року, 27.03.2017 року та 31.03.2017 року, на які ОСОБА_1 не зявилася.

27.03.2017 року о 18:00 год. Головним спеціалістом юридичного відділу апарату райдержадміністрації ОСОБА_13 та у присутності першого заступника голови райдержадміністрації ОСОБА_4 та керівника апарату райдержадміністрації ОСОБА_3 здійснено телефонний дзвінок на мобільний телефон спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації ОСОБА_1, яка на дзвінок відповіла та у режимі гучномовця повідомила, що у засіданнях дисциплінарної комісії участі брати не буде, оскільки вона створена незаконно та жодних пояснень, як усних, так і письмових надавати не буде, після чого перервала зв'язок, про що складено акт від 27.03.2017 року.

На засідання дисциплінарної комісії , яке відбулось 31.03.2017 року, в присутності членів даної комісії з метою отримання пояснень про відсутність на роботі ОСОБА_1, в режимі гучномовця головою дисциплінарної комісії ОСОБА_4 здійснено дзвінок на мобільний номер телефону ОСОБА_1, на який остання не відповіла. У звязку з цим пояснень щодо відсутності ОСОБА_1 на роботі комісією отримати не вдалось. У ході дисциплінарного провадження зясовано, що райдержадміністрацією робились неодноразові спроби звязатись із ОСОБА_1 як усно у телефонному режимі, так і письмово (листи райдержадміністрації від 15.03.2017 року за вих.№02-34/594, 21.03.2017 року за вих.№02-36/679, від 29.03.2017 року за вих.№02-36/741) для відібрання пояснень щодо поважності причин відсутності її на роботі.

Також з метою зясування наявності/відсутності перебування ОСОБА_1 у закладах охорони здоровя райдержадміністрацією направлявся лист у Мостиську КЦРЛ (від 21.03.2017 року за вих.№02-36/680).

Станом на момент складення висновку ОСОБА_1 на роботу не зявилася, не надала підтвердження щодо правомірності її відсутності на роботі та будь-яких пояснень з цього приводу.

За результатами розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 члени дисциплінарної комісії встановили, що у діях спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації ОСОБА_1 містяться ознаки дисциплінарного проступку, передбаченого п. 12 ч. 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», а саме прогулу без поважних причин (повторно протягом року).

Підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації ОСОБА_1 протиправне винне діяння, що полягає у відсутності на роботі без поважних причин.

Відповідно до ст.ст. 65, 66 закону до ОСОБА_1 може бути застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби.

Обставини, що помякшують відповідальність наявність заохочень за сумлінне виконання службових обовязків, успіхи у професійній діяльності та з нагоди професійного свята Дня державної служби розпорядженнями голови районної державної адміністрації № 150-р/ос від 23.06.2005 року ОСОБА_1 оголошено подяку та № 61/1-05 від 23.06.2014 року ОСОБА_1 нагороджено грамотою).

Обставини, які обтяжують відповідальність вчинення дисциплінарного проступку, за який ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за прогул без поважних причин (розпорядження голови райдержадміністрації від 10.03.2017 року № 42/01-07 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1». (Т.2, а.с.161).

03.04.2017 року Мостиською РДА скеровано лист позивачу за вих.№02-36/794, відповідно до якого повідомлено про те, що дисциплінарною комісією одноголосно прийнято рішення про скерування голові райдержадміністрації на розгляд подання із пропозицією застосовувати стосовно позивача дисциплінарного подання у вигляді звільнення з посади державної служби за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу», тобто прогул без поважних причин (вчинено повторно протягом року). Розяснено, що відповідно до ст. 77 Закону України «Про державну службу» рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає субєкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання подання дисциплінарної комісії. Відповідно до ст. 75 цього ж Закону повідомлено, що перед накладенням дисциплінарного стягнення субєкт призначення повинен одержати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення. У звязку з викладеним висловлене прохання для прийняття обєктивного рішення зявитись до 16:00 год. 10.04.2017 року в кабінет голови райдержадміністрації для надання відповідних пояснень (Т.2, а.с.164 )

10.04.2017 року розпорядженням Мостиської районної державної адміністрації №60/01-05 «Про звільнення ОСОБА_1Я.», ОСОБА_1, на підставі подання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ від 31.03.2017 року, розпорядження голови районної державної адміністрації від 10.03.2017 року №42/01-07 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1», акта комісії від 10.04.2017 року, звільнено з посади спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі районної державної адміністрації 10 квітня 2017 року за вчинення дисциплінарного проступку, а саме: прогулу без поважних причин з 1 до 31 березня 2017 року, що вчинений систематично (повторно протягом року) (т.1, а.с.92). Завірену копію вказаного розпорядження 10.04.2017 року за вих.№02-34/869 направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом (т.1, а.с.89).

Статтею 83 Закону України "Про державну службу" визначено підстави припинення державної служби. Так, державна служба припиняється: у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону); у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Відповідно до ст.86 Закону України «Про державну службу», державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом. Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Водночас, загальні норми звільнення працівника за власним бажанням встановлені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Слід зазначити, що відсутність у Законі України Про державну службу такої підстави для звільнення як така, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, не може змінювати обсяг існуючих обсяг прав працівника, що визначений у ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, відповідач, всупереч вимогам ст.ст. 83, 86 Закону України «Про державну службу», ст. 38 КЗпП України, належним чином не розглянув заяви позивача про звільнення від 03.01.2017 та не прийняв відповідного рішення, хоча ОСОБА_1 виконала вимоги чинного законодавства та, окрім того, відпрацювала 14 днів з моменту подання такої заяви, відтак, очікувала звільнення.

Більше того, не будучи належним чином звільненою за заявою від 03.01.2017 року, ОСОБА_1 повторно звернулась до відповідача із заявою про звільнення від 17.01.2017 року, в якій, як на одну з причин звільнення, зазначила про свій вихід на пенсію та просила звільнити її цього ж дня, що, відповідно до вимог ст.38 КЗпП України, є безумовною підставою для задоволення такої заяви без відпрацювання 14 днів з дня її подання. Роботодавець, всупереч вимогам чинного законодавства, повторно неналежним чином розглянув заяву позивача про звільнення від 17.01.2017 року, не прийняв належного рішення а обмежився, на переконання суду, формальною відпискою на вказану заяву.

Враховуючи викладене, позивач, не бажаючи продовжувати роботу на вказаній посаді, подавши заяви про звільнення, а також відпрацювавши 14 календарних днів, обґрунтовано сподівалась на задоволення заяв від 03.01.2017 року та 17.01.2017 року роботодавцем, а тому припинила виходити на роботу.

Вказане свідчить, що не вихід на роботу, на яку позивач не погоджувався, подання заяв про звільнення від 03.01.2017 року та від 17.01.2017 року, що фактично відповідачем залишились не розглянутими, не слід вважати прогулом.

Наведені обставини у свої й сукупності свідчать про те, що за відсутності факту прогулу ОСОБА_1, відсутніми були і підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді догани, а як наслідок і звільнення у звязку з повторним дисциплінарним проступком, а саме: прогулом без поважних причин з 01 березня до 31 березня 2017 року, що вчинений систематично (повторно протягом року).

Серед іншого, Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів передбачено, що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпП.

Однак, в даному випадку зміна формулювання причин звільнення не забезпечить належного захисту прав позивача, оскільки ОСОБА_1 було звільнено з посади спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації, на яку вона була протиправно переведена згідно з розпорядженням №174/01-05 від 07.11.2016 року, а тому у даному випадку не може мати зміна формулювань причин звільнення, оскільки не відповідатиме посаді позивача, з якої він був незаконно переведеним.

Так, відповідно до абз. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи вищевикладене, повноваження суду щодо прийняття рішення у справі відповідно до ст. 162 КАС України, необхідністю повного захисту прав та інтересів позивача, у співставленні з позовними вимогами, суд дійшов висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації з 11.04.2017 року.

Щодо вимог про зобовязання розглянути заяви про звільнення від 03.01.2017 року та 17.01.2017 року, суд вважає таку обгрунтованою, оскільки, на переконання суду відповідач обмежився формальною відпискою на заяви ОСОБА_1 про звільнення від 03.01.2017 року та 17.01.2017 року, у звязку з тим, що нею неналежно зазначена посада, яку вона обіймає згідно штатного розпису. Таким чином, поновивши позивача, визнавши переведення на нижчу посаду протиправним та поновивши ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації, суд вважає за доцільне з метою належного захисту прав позивача зобовязати Мостиську районну державну адміністрацію Львівської області розглянути заяви ОСОБА_1 від 03.01.2017 року та 17.01.2017 року про звільнення та прийняти щодо них рішення в порядку, встановленому чинним законодавством.

Слід зазначити, що за змістом п.2.10 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, запис про звільнення визнається недійсним у разі незаконного звільненого працівника, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі, а отже відсутніми є підстави для задоволення позовної вимоги про анулювання запису в трудовій книжці про переведення, а також приведення трудової книжки у відповідність нормам чинного законодавства, оскільки такі є надлишковими та стосуються лише процедури виконання судового рішення в подальшому.

Відповідно до абз. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, він застосовується, в тому числі, у випадках вимушеного прогулу (п. 1 підп. «з»).

Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. За правилами передбаченими п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Визначаючи розмір заробітної плати, що слід стягнути на користь позивача, суд брав за основу довідку від 16.05.2017 року № 02-19/1091 про нараховані доходи ОСОБА_1 за період роботи 2016-2017 років (Т.2, а.с.42).

Так, позивача звільнено з роботи з 10.04.2017 року, у березні та лютому позивач не отримувала жодних виплат, однак одержувала такі у січні 2017 року 5993,73 грн. та у грудні 2016 року 2342,76 грн.

Згідно з листами Мінсоцполітики № 10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 року та № 11535/0/14-16/13 від 05.08.2016 року у грудні 2016 року 22 робочі, а у січні 2017 року 20 робочих днів. Отже середньоденна заробітна плата позивача становить 198,49 грн. ((5993,73 грн. + 2342,76 грн.)/(22+20)= 8336,49/42).

Оскільки з 11.04.2017 року по дату винесення судового рішення про поновлення на роботі 30.06.2016 року, 53 робочі дні, сума стягнення за час вимушеного прогулу становить 10519,97 грн. (53х 198,49 грн.).

Суд зважає на поданий представником позивача розрахунок № 1 розміру недонарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 29.12.2016 року по 10.04.2017 року, однак залишає такий поза увагою, у звязку з долученням такого під час судових дебатів та, у звязку з тим, що ні у позовній заяві, ні в ході судового розгляду така вимога позивачем не заявлена.

Зокрема, суд зважає на покликання позивача та його представника на акт ГУ Держпраці Львівської області №13/19/170/0673 від 10.03.2017 року, та припису №13/19/170/0673-0529 від 10.03.2017 року щодо відповідача 1, яким встановлено порушення трудового законодавства, зокрема, стосовно ОСОБА_1, та відповідно зобовязано усунути такі порушення та забезпечити дотримання вимог трудового законодавства однак зауважує, що такий припис оскаржено у судовому порядку до Львівського окружного адміністративного суду (справа №813/1559/17), а отже, до моменту набрання законної сили судовим рішенням щодо такого припису, суд не може брати до уваги висновки викладені в ньому.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Питання практики застосування положень щодо відшкодування моральної шкоди висвітлено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з п. 4 якої позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Однак в чому полягає моральна шкода і за якими критеріями вона була оцінена та визначена в грошовому розмірі позивач не обґрунтувала, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя тощо.

Суд зважає на те, що представником позивача подано розрахунок обґрунтування та розрахунок розміру моральної шкоди, однак, залишає такий поза увагою з огляду на те, що такий долучено ним під час судових дебатів,

Отже, оскільки під час розгляду справи позивачем не представлено належних доказів заподіяння йому діями відповідачів майнової та моральної шкоди, що є необхідною умовою відшкодування моральної шкоди, тому в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених за надану правову допомогу, суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 т. 90 КАС України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Таким законом є Закон України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191 - VІ.

Судом встановлено, що представник позивача ОСОБА_2 здійснював надання правової допомоги позивачу на підставі доручення для надання безоплатної вторинної допомоги та на підставі довіреності від ОСОБА_1 (Т.2, а.с.51, 52).

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази обчислення вартості наданої правової допомоги, не надано доказів для підтвердження вартості послуг вказаного представника та акти виконаних робіт на підтвердження проведення оплат за відповідні послуги чи будь-яких інших підтверджуючих документів на підтвердження виконання оплат правових послуг, відсутніми є правові підстави для задоволення вказаної вимоги.

Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат по справі, зокрема, оплати державного мита, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, суд звертає увагу позивача, що вказана позовна вимога у звязку з набранням чинності Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року, є неактуальною.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України та п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», саме суб'єкт призначення, який є роботодавцем, повинен довести, що звільнення працівника відбулося без порушення законодавства про працю.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів та не надано належних доказів наявності в діях позивача ознак неналежного додержання трудової дисципліни, а щодо своїх рішень розпоряджень, правомірності та послідовності. З врахуванням викладеного позовні вимоги позивача в частині скасування розпоряджень «Про переведення ОСОБА_1Я.», «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1», «Про звільнення ОСОБА_1Я.», зобовязання Мостиську районну державну адміністрацію Львівської області розглянути заяви ОСОБА_1 від 03.01.2017 року та 17.01.2017 року про звільнення та прийняти щодо них рішення в порядку, встановленому чинним законодавством, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є обґрунтованими, підтвердженими доказами у справі та слід задовольнити.

У звязку з викладеним, суд вважає за доцільне, відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України з метою захисту та відновлення прав ОСОБА_1 вийти за межі позовних вимог та поновити позивача головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації з 11.04.2017 року.

В той же час, в іншій частині позовних вимог позивачем не підтверджено долученими до матеріалів справи належними доказами їх підставність та обгрунтованість, а отже у їх задоволенні належить відмовити.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайно виконуються постанови суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби (п. 2,3 ч. 1 ст. 256 КАС України).

З врахуванням того, що з врахуванням середньої кількості робочих днів 2 місяці, що передували події звільнення, а саме: 21 (у березні 2017 року 22 робочих дні та у лютому 2017 року 20/2), сума стягнення за один місяць, що підлягає негайному виконанню становить 4168,29 грн. (198,49 грн.х21).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин/

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Мостиської районної державної адміністрації Львівської області №174/01-05 від 07.11.2016 року «Про призначення ОСОБА_1Я.».

3. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Мостиської районної державної адміністрації Львівської області №42/01-07 від 10.03.2017 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1».

4. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Мостиської районної державної адміністрації Львівської області № 60/01-05 від 10.04.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1Я.».

5. Поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації з 11.04.2017 року.

6. Зобовязати Мостиську районну державну адміністрацію Львівської області () розглянути заяви ОСОБА_1 від 03.01.2017 року та 17.01.2017 року про звільнення та прийняти щодо них рішення в порядку, встановленому чинним законодавством.

7. Стягнути з Мостиської районної державної адміністрації Львівської області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 10519 (десять тисяч пятсот девятнадцять) грн. 97 коп., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

8. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації та стягнення на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 4168. (чотири тисячі сто шістдесят вісім) грн. 29 коп. звернути до негайного виконання

9. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

10. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 04.07.2017 року.

Суддя Гулкевич І.З.