Справа № 805/1817/17-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2017-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2017 р. Справа №805/1817/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 12 год. 50 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бабаш Г.П.,

при секретарі Кочетові В.К.,

за участю

представника відповідача ОСОБА_1 (задовіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства БРОКБІЗНЕСБАНК до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю Сінема Буревісник про скасування постанови про арешт майна від 10.04.2013 року № 37202440, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство БРОКБІЗНЕСБАНК звернулось до суду із адміністративним позовом до Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю Сінема Буревісник про скасування постанови про арешт майна від 10.04.2013 року №37202440.

Ухвалою суду від 19.06.2017 року здійснено заміну первинного відповідача Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 у справі №805/1817/17-а за позовом Публічного акціонерного товариства БРОКБІЗНЕСБАНК до Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю Сінема Буревісник про скасування постанови про арешт майна від 10.04.2013 року № 37202440, належним відповідачем Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.02.2010 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис №103 про звернення стягнення на нежитлову будівлю загальною площею 1293,7кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, 65, розташований на земельній ділянці Маріупольської міської ради і складається з кінотеатру «Буревісник» основна будівля А-2, нежитловий підвал А/п та належить на праві власності ТОВ «Сінема «Буревісник». В рамках виконавчого провадження ВП №37202440 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №1-3 від 17.02.2010 року державним виконавцем винесено постанову від 10.04.2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на майно боржника кінотеатр «Буревісник» основна будівля А-2, нежитловий підвал А/п, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, 65, у межах суми стягнення 4626865,66грн., а також заборонено здійснювати відчуження вказаного нерухомого майна. Позивач зазначає, що в процесі примусового виконання виконавчого напису №103 державним виконавцем було описано нерухоме майно, передане в іпотеку Банку та після визначення вартості даного нерухомого майна розпочато примусову його реалізацію на прилюдних торгах. Проте, оскільки процес примусової реалізації іпотечного майна не відбувся з підставі відсутності купівельного попиту державним виконавцем запропоновано АТ БРОКБІЗНЕСБАНК вирішити питання щодо залишення за собою нереалізованого майна, на що товариством надано згоду. З цих підстав державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Позивач зазначає, що відповідно до свідоцтва від 24.10.2013 року нотаріусом посвідчено право власності АТ БРОКБІЗНЕСБАНК на вказане нерухоме майно. Позивач вважає, що при винесенні державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві протиправно не було знято арешт з нерухомого майна кінотеатру «Буревісник». Так, у відповідності до п. 7 ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку, накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Позивач зазначає, що спірною постановою про арешт майна боржника державний виконавець фактично паралізував роботу уповноваженої особи Фонду в частині реалізації майна банку для задоволення вимог кредиторів. Просив скасувати постанови про арешт майна від 10.04.2013 року №37202440.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначив, що позивачем пропущено встановлений ст. 181 КАС України строк звернення до суду. Також, зазначив, що позивачем не наведено, який саме порядок накладення арешту та які норми закону було порушено державним виконавцем. Зауважив, що позивачем не наведено обґрунтування підстав для скасування спірної постанови про накладення арешту на нерухоме майно. Таким чином, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представники позивача та третьої особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, представник позивача надав до суду заяву про здійснення розгляду справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у ВПВР УДВС ГУ юстиції у Донецькій області перебувало виконавче провадження ВП№37202440 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №103 від 17.02.2010 року про звернення стягнення на нежитлову будівлю загальною площею 1293,7кв.м, яка знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, 65 та складається з кінотеатру «Буревісник» основна будівля А-2, нежитлового підвалу А/п, що належить боржнику ТОВ «Сінема «Буревісник». Стягувачем за даним виконавчим провадженням було ПАТ БРОКБІЗНЕСБАНК.

10.04.2013 року державним виконавцем винесено постанову ВП №37202440 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на нежитлову будівлю загальною площею 1293,7кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, 65, та складається з кінотеатру «Буревісник» основна будівля А-2, нежитлового підвалу А/п, що належить боржнику ТОВ «Сінема «Буревісник», у межах суми стягнення 4626865,66грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Як зазначає позивач, оскільки процес примусової реалізації іпотечного майна не відбувся з підстав відсутності купівельного попиту державним виконавцем запропоновано АТ БРОКБІЗНЕСБАНК вирішити питання щодо залишення за собою нереалізованого майна, на що товариством надано згоду. З цих підстав державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Зазначені обставини не є спірними між сторонами.

24.10.2013 року приватним нотаріусом видано свідоцтво про посвідчення права власності ПАТ БРОКБІЗНЕСБАНК на майно нежитлову будівлю 65, а саме основна будівля А-2, нежитловий підвал А/п, що розташована за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, загальною площею 1293,7кв.м., про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності №3029614 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна - 23).

23.03.2017 року позивач звернувся до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про зняття арешту з нерухомого майна кінотеатру «Буревісник», проте листом від 12.04.2017 року відповідачем відмовлено в задоволенні вказаної заяви з приводу неможливості її виконання, оскільки всі матеріали виконавчого провадження залишені на тимчасово окупованій території у м. Донецьку.

Щодо строку звернення до суду з даним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 1 ст. 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішеннями, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Позивачем до суду надано клопотання про поновлення строку на оскарження постанови державного виконавця, яке обґрунтоване тим, що під час підготовки документів для продажу набутого у власність банку нерухомого майна було встановлено наявність запису про арешт майна, внесеного на підставі спірної постанови про арешт майна боржника. Просив визнати поважними причини пропуску встановленого КАС України строку звернення до суду.

Відповідач в своїх запереченнях проти позову вказує на те, що до Головного управління юстиції із заявою про зняття арешту з нерухомого майна позивач звернувся 29.03.2017 року, тобто Банку стало відомо про спірні обставини в березні 2017 року. Проте, адміністративний позов датований 28.04.2017 року. Вважає, що зазначені обставини є підставою дя залишення позовної заяви без розгляду.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, з пунктом 30 рішення від 25 жовтня 2007 року у справі Балацький проти України, неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов'язків буде остаточно вирішено.

Відповідно до пунктів 22-23 рішення від 28 березня 2006 року у справі Мельник проти України право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги; однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність; ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. Правила регулювання строків подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

У рішеннях по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, з урахуванням приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права, а також норм частини 2 статті 8, частини 2 статті 9 КАС України, суд вважає, що пропуск позивачем встановленого статтею 99 КАС України строку звернення до суду з даним позовом не може слугувати перешкодою для надання судового захисту порушеним правам позивача.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

На переконання суду, наслідки пропуску строку позовної давності в адміністративному процесі, підлягають застосуванню виключно у разі наявності сумніву можливості встановлення об'єктивної істини в розглядуваній справі внаслідок значного спливу часу.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне визнати поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ст. 11 цього Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 57 Закону).

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця від 10.04.2013 року накладено арешт на нежитлову будівлю загальною площею 1293,7кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, 65, та складається з кінотеатру «Буревісник» основна будівля А-2, нежитлового підвалу А/п в межах суми боргу.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що ПАТ БРОКБІЗНЕСБАНК перебуває у стадії ліквідації.

Позивач в обґрунтування своєї правової позиції посилається на приписи п. 7 ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за якою втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку, накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Як вказує позивач, спірною постановою про арешт майна боржника державний виконавець фактично паралізував роботу уповноваженої особи Фонду в частині реалізації майна банку для задоволення вимог кредиторів.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 23 нежитлова будівля загальною площею 1293,7кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, 65, та складається з основної будівлі А-2 та нежитлового підвалу А/п, перебуває у приватній власності ОСОБА_3. Так, право власності на даний обєкт нерухомості зареєстровано за вказаною особою рішенням про державну реєстрацію прав від 27.04.2017 року №34982762 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, що продано на аукціоні №311 від 27.04.2017 року.

Представником відповідача на підтвердження зазначених обставин до суду надано протокол електронних торгів №UA-EA-2017-02-16-000017-а, відповідно до якого переможцем відкритих торгів з продажу нерухомого майна нежитлової будівлі площею 1293,7кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, 65, визначено ОСОБА_3

Отже, з 27.04.2017 року власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_3

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (чинного на даний час) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З аналізу наведених норм слідує, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Позивачем в своїй позовній заяві не наведено обставин порушень відповідачем діючого законодавства при винесенні спірної постанови про накладення арешту на нерухоме майно від 10.04.2013 року. Проблемним питанням позивач визначає наявність накладеного цією постановою арешту саме на даний час.

Натомість, у звязку з переходом права власності на обєкт нерухомості кінотеатр «Буревісник» до гр. ОСОБА_3 з 27.04.2017 року суд вважає, що саме ця особа, а не ПАТ БРОКБІЗНЕСБАНК, наділена правом на захист своїх порушених прав шляхом звільнення належного їй майна з-під арешту.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог Публічного акціонерного товариства БРОКБІЗНЕСБАНК та відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАСУ судові витрати не підлягають стягненню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2-14, 17, 18, 24, 71, 86, 94, 121, 122, 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства БРОКБІЗНЕСБАНК до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю Сінема Буревісник про скасування постанови про арешт майна від 10.04.2013 року № 37202440 - відмовити.

Постанову ухвалено у нарадчій 30 червня 2017 року.

Повний текст постанови складено 04 липня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.