Справа № 813/3813/16
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/5655/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Федчук М.Р.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Сагайдака М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - третя особа) про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 05 жовтня 2016 року № 503-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано відповідача визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не навів будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, а наведені під час співбесід обставини свідчать, на думку відповідача, лише про бажання позивача уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій, а саме відбування кримінального покарання за ч.1 ст. 205.5 КК РФ. Позивачем не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду, тому відповідач підставно прийшов до висновку про необхідність відмови у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просить постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили, просять постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації, народився у АДРЕСА_1, за національністю башкир, за релігійними переконаннями мусульманин. Нелегально прибув на територію України наприкінці лютого 2015 року.

29.07.2015 року позивач звернувся до третьої особи із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через переслідування з боку влади країни громадянської приналежності.

За результатами розгляду особової справи позивача відповідачем було прийнято рішення від 05.10.2016 № 503-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671- VI (далі - Закон № 3671) відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 статті 13 Закону № 3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується позивачем, що він є членом партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»). Згідно з наданою інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» довідкою № 1436/6 від 03.06.2015 року позивач є членом вказаної партії, який після переїзду з РФ в Україну приписаний до українського відділення організації. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація» є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року № ГКПИ 03-116).

Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов'язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно відповіді на запит ГУ МВС України у Львівській області (сектор Укрбюро інтерполу) станом на 01.09.2015 року серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, позивач не значиться.

Судом встановлено, що позивач перебуває у федеральному розшуку за статтею 205.5 ч. 2 КК РФ, крім того слідчим відділом УФСБ Росії по Республіці Башкортостан розслідується кримінальна справа № 5000007 за підозрою в скоєнні позивачем злочину передбаченого ч. 1 ст. 205.5 КК РФ. В ході досудового слідства назначено комплексну лінгвістико-психолого-релігієзнавчу судову експертизу на наявність висловлювань направлених у залучення інших людей у діяльність терористичної організації, на наявність у матеріалах приналежності до терористичної організації, та наявність ознак психологічного впливу на читачів.

Так як позивач в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», то очевидним є те, що, у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування за участь в забороненій в Росії організації. Внесені в російське кримінальне законодавство в 2013-2014 роках зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув'язнення.

Позивач вказує, що в РФ порушуються права мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та поклилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї партії, а в місцях ув'язнення піддають нелюдському поводженню

Після залишення позивачем країни громадянської належності ситуація з правами мусульман, зокрема і членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», в Російській Федерації, не покращилася.

Апеляційний суд зазначає, що при розгляді вказаної справи слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, які логічно узгоджуються з доводами позивача, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Враховуючи вищенаведене, позивач є особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Суд також зазначає, що щодо позивача відсутні передбачені ст. 6 Закону № 3671 умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо сплаченого судового збору колегія суддів зазначає наступне.

03.05.2017 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишено без руху у зв'язку з несплатою судового збору. Проте, при розрахунку суми судового збору, що підлягає до сплати, судом помилково застосовано Закон України «Про судовий збір» в редакції Закону № 1774-VIII від 06.12.2016, оскільки встановлено, що позивач звернувся з адміністративним позовом до суду першої інстанції у листопаді 2016 року. Таким чином, розмір судового збору, що підлягав до сплати відповідачем становив 606 грн. 32 коп., а не 704 грн. (сплачений згідно платіжного доручення № 828 від 23.05.2017 року. Враховуючи вищенаведене, сума в 97 грн. 68 коп. підлягає поверненню як надміру сплачена.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Державної міграційної служби України слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195,198,200,205,206,254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у справі № 813/3813/16 - без змін.

Повернути Державній міграційній службі України 97 (дев'яносто сім) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок надміру сплаченого судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула

Повний текст ухвали виготовлений 05 липня 2017 року.