Справа № 826/7537/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/7537/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 липня 2017 року № 826/7537/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Проектне підприємство «Проектелектромережбуд» до державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Проектне підприємство «Проектелектромережбуд» (далі - позивач) до державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 19.10.2015 року №1910 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Проектне підприємство «Проектелектромережбуд» (далі - оскаржуваний наказ);

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки внаслідок видачі відповідачем оскаржуваного наказу та прийняття ним оскаржуваних рішень порушено права та інтереси позивача як платника податків.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/7537/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах, а представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем проведено перевірку позивача, за результатами якої 30.10.2015 року складено акт №411/26-57-22-04-10/31445295 про результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах із ТОВ «ТД «Гранд Торг», ТОВ «ТД «Альтаір», ТОВ «Демос Інв», ТОВ «Дженерал Трейд Компані» за період із 01.01.2012 року по 31.12.2014 року (далі - акт перевірки), згідно з висновками якого, позивачем:

- занижено податок на прибуток у загальному розмірі 2123546,00 грн.: за 2012 рік - 1551655,00 грн., за 2013 рік - 571891,00 грн.;

За результатами адміністративного (досудового) оскарження, акт перевірки та зазначені рішення залишені без змін.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 75.1, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.1 п. 78.1, п. 78.4 ст. 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин: за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Як з’ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, перевірку позивача проведено на підставі оскаржуваного наказу, який видано у зв’язку із ненаданням позивачем відповіді на письмовий запит контролюючого органу, що, згідно з пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України, є підставою для проведення документальної позапланової перевірки.

У відповідь на письмовий запит, який позивачем отриманий 18.09.2015 року, останній листом повідомив відповідача про те, що письмові пояснення та їх документальне підтвердження будуть надані тоді, коли контролюючим органом письмовий запит буде складено у відповідності до норм законодавства.

Отже, як вбачається з викладеного, позивачем відповіді по суті письмового запиту контролюючого орану не надано, що, відповідно до норм ПК України, є підставою для здійснення документальної позапланової перевірки платника податків.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем оскаржуваний наказ видано правомірно, за наявності законодавство визначеної підстави, а тому заявлена позивачем вимога про визнання протиправним та скасування наказу є такою, що не підлягає задоволенню.

До того ж, суд зауважує, що оскаржуваний наказ вже є реалізованим з моменту допуску контролюючого органу до проведення перевірки позивача, а тому навіть за умови, що наказ про проведення перевірки видано із порушенням норм законодавства, визнання його протиправним та скасування у судовому порядку в будь-якому випадку не призведе до відновлення порушених прав платника податків, адже за результатами проведеної перевірки контролюючим органом прийнято відповідні податкові повідомлення-рішення, оскарження яких у судовому порядку і є належним способом захисту порушених прав та інтересів платника податків.

В контексті викладеного, стосовно оскаржуваних рішень, суд зазначає наступне.

Як з’ясовано судом у ході розгляду справи та вже зазначено вище, за результатами проведеної перевірки позивача відповідачем складено оскаржувані рішення, якими позивачу збільшено суми грошових зобов’язань з ПДВ та податку на прибуток.

До висновку про необхідність збільшення позивачу сум грошових зобов’язань контролюючий орган прийшов у зв’язку з тим, що, за його переконанням, позивач у перевіряємому періоді не мав реальних господарських операцій зі своїми контрагентами, а саме операції не мали реального товарного характеру, товар не постачався, послуги не надавалися, роботи не проводилися, у контрагентів не встановлено достатньої кількості власних та орендованих транспортних засобів, об’єктивно необхідних для перевезення виробів для надання послуг. На думку відповідача, позивач безпідставно відображав у податковому обліку результати господарських операцій із ТОВ «ТД «Гранд Торг», ТОВ «ТД «Альтаір», ТОВ «Демос Інв», ТОВ «Дженерал Трейд Компані», оскільки такі господарські операції не були реальними.

Разом з тим, за результатами дослідження наявних у матеріалах справи доказів, суд прийшов до висновку про помилковість тверджень контролюючого органу, оскільки реальність господарських операцій позивача із його контрагентами підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

Так, між позивачем та ТОВ «Дженерал Трейд Компані» (постачальник) укладено договір №ПД-01 від 08.03.2013 року, згідно з умовами якого, постачальник зобов'язався поставити покупцю продукцію та обладнання виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості, в строки, по ціні і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в договорі та специфікаціях до нього.

Відповідно до п. 3.3 договору, як доказ поставки постачальник зобов'язаний надати покупцю товарно-транспортні документи, а саме рахунок-фактуру, технічну документацію на продукцію, видаткову накладну, податкову накладну.

Між позивачем та ТОВ «Демос Інв» (постачальник) укладено договір №ПД-01 від 10.12.2013 року, згідно з умовами якого, постачальник зобов'язався поставити покупцю продукцію та обладнання виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості, в строки, по ціні і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в договорі та специфікаціях до нього.

Згідно п. 3.3 договору, як доказ поставки постачальник зобов’язаний надати покупцю товарно-транспортні документи, а саме рахунок-фактуру. технічку документацію на продукцію, видаткову накладну, податкову накладну.

Між позивачем та ТОВ «ТД «Альтаір» (постачальник) укладено договір №АП-01 від 05.06.2013 року, згідно з умовами якого, постачальник зобов'язався поставити покупцю продукцію та обладнання виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості, в строки, по ціні і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в договорі та специфікаціях до нього.

Відповідно до п. 3.3 договору, як доказ поставки постачальник зобов'язаний надати покупцю товарно-транспортні документи, а саме рахунок-фактуру, технічну документацію на продукцію, видаткову накладну, податкову накладну.

Між позивачем та ТОВ «ТД «Альтаір» (постачальник) укладено договір №ПА-1607 від 16.07.2013 року, згідно з умовами якого, постачальник зобов'язувався поставити позивачу продукцію та обладнання виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості, в строки, по ціні і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в договорі та специфікаціях до нього.

Відповідно до п. 3.3 договору, як доказ поставки постачальник зобов'язаний надати Покупцю товарно-транспортні документи, а саме рахунок-фактуру, технічну документацію на продукцію, видаткову накладну, податкову накладну.

Між позивачем та ТОВ «Торговий дім «Гранд торг» (постачальник) укладено договір №ПГ-01 від 17.10.2012 року, згідно з умовами якого, постачальник зобов'язувався поставити Покупцю електротехнічну продукцію у відповідності до специфікації, що додається до договору, в строки вказані у договорі та на умовах DDP Україна, Донецька обл., м. Донецьк (Інкотермс 2010) склад покупця.

Відповідно до п. 2.5 договору, разом з товаром постачальник передає покупцю оригінали наступних документів: рахунок на товар, видаткову накладну на товар, податкову накладну.

Між позивачем та ТОВ «ТД «Альтаір» (постачальник) укладено договір №ПГ-02 від 25.10.2012 року, згідно з умовами якого, постачальник зобов'язувався поставити позивачу електротехнічну продукцію у відповідності до специфікацій, що додається до договору, в строки вказані у договорі та на умовах DDP Україна, Донецька обл., м. Донецьк (Інкотермс 2010), склад покупця.

Відповідно п. 2.5 договору, разом з товаром постачальник передає покупцю оригінали наступних документів: рахунок на товар, видаткову накладну па товар, податкову накладну.

Судом встановлено, що надані позивачем первинні документи за змістом і формою є первинними документами у розумінні положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять інформацію про здійснені господарські операції.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 8, ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами ПК України.

Зокрема, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Під час встановлення реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом слід мати на увазі наступне.

Документи та інші дані, що спростовують або підтверджують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому, обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язки між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв’язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, які містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірними.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, які містяться у таких документах.

Доводи контролюючого органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Неможливість проведення зустрічної звірки контрагента платника не є імперативною ознакою протиправності діяльності такого суб’єкта господарювання та не може розцінюватись як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних таким суб’єктом.

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо формування відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, які свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей.

Відсутність у розпорядженні контролюючого органу документів суб'єкта господарювання або необізнаність контролюючого органу про його діяльність не є безумовною підставою для висновку про нікчемність всіх угод, укладених таким суб'єктом господарювання, а тим більше для висновку про настання у зв'язку з цим несприятливих наслідків для його контрагентів. Норми чинного законодавства не містять положень про те, що незнаходження суб'єкта господарювання за місцезнаходженням на момент проведення перевірки контролюючим органом, а також факт ненадання таким суб'єктом документів для перевірки є прямим та достатнім свідченням про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Сам по собі факт допущення, за переконанням контролюючого органу, суб'єктом господарювання порушень певних встановлених законом правил господарської діяльності, здійснюваної на підставі певного договору, не є безумовною підставою для висновку про укладення такого договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Юридична відповідальність має здійснюватися на принципі законності, який полягає у тому, що така відповідальність настає за діяння, передбачені законом, та застосовується у спосіб, визначений законом.

У листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року (06 травня 2011 року) № 742/11/13-11 зазначено, що при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Таким чином, проаналізувавши викладені норми та обставини, суд прийшов до висновку про помилковість висновків відповідача та, які наслідок, протиправність оскаржуваних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «Проектне підприємство «Проектелектромережбуд» до державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Суд зазначає, що під час відкриття провадження у справі було задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору. При цьому, частину судового збору (судовий збір сплачено за одну немайнову вимогу) позивачем все ж таки було сплачено. Зважаючи, що за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині та відсутність підстав для визнання протиправним та скасування наказу, тобто відсутність підстав для задоволення заявленої вимоги негайного характеру, за яку позивачем сплачено судовий збір, суд не присуджує на користь позивача здійснений ним судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

3. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда