Справа № 826/7301/16
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7301/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

04 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Грибан І.О. Собківа Я.М. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, в якому просив: - визнати незаконним наказ від 02.03.2016р. № 51-ос та стягнути штраф у розмірі 25 000 грн. до Державного бюджету України в сумі 25 000 грн.; - поновити на посаді головного спеціаліста юрисконсульта юридичного відділу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області; - стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 60 000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області від 09.10.2014р. № 186-ос, на підставі заяви ОСОБА_5 від 09.10.2014р., його переведено на тимчасово вільну посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору на час декретної відпустки основного працівника ОСОБА_6, без конкурсного відбору.

У зв'язку зі зміною структури Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, наказом від 04.01.2016р. № 7-ос позивача переведено на тимчасову вільну посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного відділу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області до моменту виходу основного працівника, який перебував у відпустці по догляду за дитиною.

02.03.2016р. працівник, який перебував у відпустці по догляду за дитиною (ОСОБА_6) виявив бажання приступити до роботи з 03.03.2016р., про що подав відповідну заяву до Головного управління Казначейства

На підставі поданої заяви працівника, який перебував у відпустці по догляду за дитиною від 02.03.2016р., відповідачем видано наказ від 02.03.2016р. № 50-ос про вихід на роботу з 03.03.2016р. основного працівника на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного відділу Головного управління Казначейства.

Вказаний наказ слугував підставою для звільнення позивача, про що видано наказ від 02.03.2016р. № 51-ос щодо звільнення його з посади, відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору з виплатою грошової компенсації за частину невикористаної щорічної відпустки та оплату лікарняного після надання листка непрацездатності до Головного управління Казначейства.

Позивач, вважаючи що його звільнено з роботи за відсутності законодавчо визначених підстав, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений: на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір може бути укладено лише у разі, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 pоку (із змінами і доповненнями), при укладенні трудового договору на певний строк цей строк встановлюється угодою сторін і може визначатися не тільки конкретним періодом, але також і настанням певної події, наприклад, повернення на роботу робітниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; працівника, який звільнився з роботи в зв'язку із призовом на строкову військову або альтернативну (невійськову) службу. Строковий трудовий договір може укладатися для заміни тимчасово відсутнього працівника.

Так, строкові трудові договори підлягають припиненню по закінченні строку, за наявності волевиявлення хоча б однієї зі сторін договору. Роботодавець, який має намір розірвати трудові відносини, повинен не пізніше, ніж в останній день роботи працівника за строковим договором, видати наказ про його звільнення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку договору).

Слід зазначити, що припинення трудового договору після закінчення строку можливе тільки протягом одного дня. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника, оскільки сторони строкового трудового договору заздалегідь, ще під час його укладення, домовляються про певний період трудових відносин. У цей же час працівник виражає і свою волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений, тому власник не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

В останній день роботи працівникові потрібно видати його трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення. Такий обов'язок роботодавця передбачено п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що день звільнення працівника є останнім днем його роботи. Якщо в останній день роботи працівник на роботі був відсутній внаслідок тимчасової непрацездатності або без поважних причин, наказ про звільнення видається, вноситься запис про звільнення в трудову книжку, а працівника телефонограмою чи рекомендованим листом повідомляють про необхідність одержання трудової книжки. Звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, не позбавляє його права на одержання допомоги по соціальному страхуванню протягом встановлених строків чи до видужання.

Разом з тим, Мінсоцполітики в своєму листі від 31.01.2012 року № 30/13/133-12, розглянувши питання про правомірність звільнення працівника, у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору в період тимчасової непрацездатності або відпустки, зазначило, що звільнити працівника, у зв'язку із закінченням строку трудового договору можна як в період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки забороняється звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором на декретне місце основного працівника (наказ № 186-ос), згідно заяви позивача - «на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника».

В даному випадку, строк трудового договору пов'язаний не з конкретною датою, а з настанням певної події, тобто повернення на роботу працівника з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною. Саме це значення було вкладено у зміст наказу «перевести ОСОБА_5 з 10.10.2014р. з посади завідувача самостійного Юридичного сектору на тимчасову посаду головного спеціаліста - юрисконсульта цього ж сектору (на час декретної відпустки основного працівника ОСОБА_6.)».

Таким чином, у спірних правовідносинах строк закінчення трудового договору є юридичним фактом - повернення на роботу працівника із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного року, тобто строк укладеного з позивачем трудового договору визначено настанням події повернення працівника, що займав посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору з декретної відпустки та її правове оформлення.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 02.03.2016р. працівник, який перебував у відпустці по догляду за дитиною (ОСОБА_6.) виявив бажання приступити до роботи з 03.03.2016р., про що подав відповідну заяву до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області.

Факт повернення ОСОБА_6 на раніше займану посаду із відпустки по догляду за дитиною пов'язаний з її волевиявленням, яке вона висловила у формі заяви від 02.03.2016р. та який був реалізований у вигляді прийнятих відповідачем наказів від 02.03.2016р. № 50-ос «Про вихід на роботу ОСОБА_6.» та поновлення її на займаній посаді головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного відділу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області та від 02.03.201р. № 51-ос «Про звільнення ОСОБА_5.».

З огляду на вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку, що роботодавець мав право звільнити позивача із займаної посади, поновивши на цю посаду основного працівника - ОСОБА_6

Щодо правомірності звільнення позивача у період перебування його на лікуванні з 22.02.2016р. по 09.03.2016р., про що свідчить листок непрацездатності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що чинним Кодексом законів про працю передбачено, що звільнення працівника, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, можливе як в період його тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки заборона на звільнення працівників, які знаходяться на лікарняному розповсюджується лише на випадки, коли таке звільнення відбувається з ініціативи роботодавця (ч. 3 ст. 40 КЗпП України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26.12.2012р. № 6-156цс12, в якій зазначено, що зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника» розкрито в п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеній у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Судом першої інстанції досліджено, що позивачем була подана заява про прийняття його на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта Юридичного відділу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника. Позивач усвідомлював, що припинення укладеного з ним трудового договору можливо в будь-який час та пов'язане із виходом основного працівника з декретної відпуски. Наказ про вихід на роботу ОСОБА_6 № 50-ос був виданий 02.03.2016р. і саме з цим юридичним фактом пов'язаний строк припинення з позивачем трудового договору.

Доводи апелянта з приводу того, що його незаконно звільнено з роботи, оскільки з 22.02.2016р. по 09.03.2016р. він перебував на лікарняному, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки рішення ОСОБА_6 про вихід з декретної відпустки не могло вплинути на рішення роботодавця, з огляду на те, що обмеження на звільнення працівників у період їх перебування на лікарняному стосується лише тих випадків, коли таке звільнення відбулось за ініціативою власника, а в даному випадку, звільнення позивача мало місце за угодою сторін.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення позивача, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України.

Правомірність наказу від 02.03.2016р. № 51-ос вказує на відсутність правових підстав і в іншій частині, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Грибан І.О. Собків Я.М.
Повний текст ухвали виготовлено 07.07.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Собків Я.М.

Грибан І.О.