Справа № 758/4971/16-а
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 758/4971/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Супрун Г.Б., Суддя-доповідач: Кобаль М.І.
У Х В А Л А

Іменем України

26 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на постанову Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування заборони в'їзду в Україну, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - Відповідач, Управління ДМС України в Київській області) у якому просив скасувати рішення відповідача від 08.06.2015 про заборону в'їзду в Україну строком на 3 (три) роки та зобов'язати відповідача направити до Державної прикордонної служби України повідомлення про скасування заборони в'їзду в Україну строком на 3 (три) роки до 08.06.2018.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зазначений адміністративний позов в повному обсязі (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників позивача та відповідача, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 є громадянином Республіки Узбекистан та платником податків як суб'єкт господарювання по спрощеній системі оподаткування, здійснює господарську діяльність в Україні. У квітні 2013 року придбав у власність квартиру в місті Харкові, в тому ж році уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_4

Після оформлення шлюбу, в 31.07.2015 позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні до 25.05.2016.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2014 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, отримав покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн. (а.с.52-54).

15.01.2016 під час чергового перетинання кордону України через пункт пропуску «Плетенівка», інспектором прикордонної служби України Потапенко В.В.було прийнято рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України.

Підставою для відмови в перетинанні державного кордону України стало рішення № 84 від 08.06.2015 Управління ДМС України в Київській області про заборону в'їзду в Україну строком на 3 (три) роки (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу законно було заборонено в'їзд в Україну строком на 3 (три) роки на підставі норм чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, виходячи з наступного.

Як встановлено в ході оперативно-профілактичних заходів СБЗПТЛ ЛВ в аеропорту «Бориспіль» Головним управлінням МВС України в Київській області встановлено, що 19.06.2014 о 12:20 год., під час проходження паспортного контролю в терміналі «Д» на рейс №406 сполученням «Київ-Алма-Ати» у громадянина Республіки Узбекистан - ОСОБА_2 в закордонному паспорті виявлено підроблені відмітки Державної прикордонної служби України.

Підроблення документів, а саме відмітки в паспорті ОСОБА_2, підтверджується вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2014, згідно з яким останній визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Листом № 5/288 від 01.04.2015 Управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного управління МВС України в Київській області запропоновано заборонити громадянину Республіки Узбекистан - ОСОБА_2 в'їзд в Україну строком на 3 (три) роки за скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.358 Кримінального кодексу України (а.с.48-49).

На підставі вищезазначеного листа Управлінням ДМС України в Київській області було прийнято рішення № 84 від 08.06.2015 про заборону позивачу в'їзду в Україну строком на 3 (три) роки.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VІ (далі - Закон № 3773-VІ) (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) встановлено, що в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону №3773-VІ рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно із п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 грудня 2013 року №1235 (далі по тексту - Інструкція) передбачено, що рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно по п.п. «б» п. 4 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за ініціативою підрозділів кримінальної міліції - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Пунктом 5 Інструкції встановлено, що після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в'їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у п. 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС України або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім'я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в'їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в'їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов'язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Як вбачається з вищезазначеного листа № 5/288 від 01.04.2015 Управлінням боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного управління МВС України в Київській області надіслано до Управління ДМС України в Київській області обґрунтоване звернення про заборону громадянину Республіки Узбекистан - ОСОБА_2 в'їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

Згідно з пунктом 6 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в'їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Порядок направлення рішення про заборону в'їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, визначений у пункті 8 вказаної Інструкції.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що Управлінням ДМС України в Київській області законно та обґрунтовано прийнято оскаржуване рішення на підставі вищезазначених норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо посилань апелянта на наявність у останнього посвідки на тимчасове проживання в Україні до 25.05.2016 колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Головним управлінням ДМС України в Харківській області 31.07.2015 року була подовжена посвідка на тимчасове проживання в Україні до 25.05.2016 відповідно до заяви позивача від 29.07.2015 року.

Механізм розгляду заяв про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання визначено в розділі «V» Наказу МВС України від 15.07.2013 № 681 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» (далі по тексту - Тимчасовий порядок).

Відповідно до пункту 5.2. Тимчасового порядку, розгляд заяв про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання здійснюється відповідно до пунктів 3.5-3.7 розділу III цього Тимчасового порядку.

Пунктом 3.5 Тимчасового порядку передбачено, що працівник територіального органу ДМС при надходженні заяви про оформлення посвідки на тимчасове проживання перевіряє наявність підстав для видачі посвідки, дійсність поданих документів, своєчасність їх подання, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або документа, що підтверджує законність перебування іноземця, особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, з'ясовує законність перебування іноземців та осіб без громадянства в державі та відсутність відомостей, що перешкоджають подальшому перебуванню цих осіб в Україні.

Перевірка наявності відомостей, що є підставою для відмови в оформленні посвідки на тимчасове проживання, здійснюється за обліками бази даних «АРМОР» з метою виявлення осіб, які під час перебування в Україні скоїли правопорушення або перебувають у розшуку.

Про результати перевірки робиться відмітка на заяві іноземця чи особи без громадянства із зазначенням посадових осіб, які здійснювали перевірку, та вказується дата перевірки (п. 3.5 Тимчасового порядку).

Як вбачається з форми, яка є додатком до заяви позивача про отримання посвідки на тимчасове проживання в України, у графі службові відмітки міститься запис «АРМОР» 29.07.2015 (а.с.151-152).

Тобто, на виконання п. 3.5 Тимчасового порядку, Головним управлінням ДМС України в Харківській області проведено перевірку наявних відомостей щодо позивача та прийнято рішення про продовження посвідки на тимчасове проживання в Україні до 25.05.2016 відповідно до заяви позивача від 29.07.2015 року, оскільки законних підстав для відмови в зазначеному не було.

Згідно із п. 3.7. Тимчасового порядку за результатами розгляду заяви у строк не більше п'ятнадцяти днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки.

Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві із зазначенням терміну, до якого видається посвідка, або про причини відмови в її видачі.

Рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом голови ДМС повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Наказ Голови ДМС про скасування рішення про видачу або відмову у видачі посвідки може бути оскаржений до суду.

07.06.2017 Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято рішення про скасування рішення щодо видачі посвідки на тимчасове проживання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2, на підставі п.п.1 п. 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 N 1983 (а.с.160-161).

Підпунктом 1 п. 19 вищезазначеного Порядку встановлено, що посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі, зокрема, отримання від органу Національної поліції, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів.

Отже, в даному випадку наявність у позивача, на момент винесення оскаржуваного рішення, посвідки на тимчасове проживання жодним чином не перешкоджає відповідачу застосовувати до останнього заборони, які визначені чинним законодавством України.

Крім того, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції посилання апелянта на ст. 26 Закону №3773-VІ, яка передбачає примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, оскільки в даному випадку до позивача було застосовано заборону в'їзду в Україну строком на 3 (три) роки відповідно до ст. 13 Закону №3773-VІ.

В пункті 18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженців та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, та пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 16.03.2012 №3 зазначено, що при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому, необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Тобто, процедура заборони в'їзду не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, а підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтовані доводи прийняття оскаржуваного рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.