Справа № 328/742/17
Суддя: Погрібна О. М.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2017 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Погрібної О.М., при секретарі судового засідання Корольковій К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобовязання вчинення певних дій,

встановив:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги наступним. Він є особою, якій встановлено статус інваліда війни III групи первинно 20 серпня 2013 року, внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, в країнах де велись бойові дії, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 481151 від 20 серпня 2013 року. На виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на той час діяла постанова Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги...».

10 вересня 2014 року йому повторно встановлено III групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, в країнах де велись бойові дії, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії АВ № 0280665 від 10 вересня 2014 року.

25 грудня 2013 року на виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була прийнята постанова Кабінету Міністрів України № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги...».

23 жовтня 2015 року він звернувся до Токмацького військового комісаріату з заявою про направлення особистих документів до Міністерства оборони України для прийняття рішення, щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

19 січня 2016 року він отримав лист № 248/3/6/4137 від 25 грудня 2015 року від Міністерства оборони України, відповідно якого він не має права на отримання одноразової грошової допомоги, так як, на виконання Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, відповідно якої виплата одноразової грошової допомоги передбачена тільки військовослужбовцям та звільненим особам, які отримали первинно інвалідність (поранення, травму, каліцтво) після 1 січня 2014 року. Вважає дії відповідача протиправними з наступних підстав.

На підставі викладеного, посилаючись на ст. 41 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Постанову Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення документів позивачу та не нарахування одноразової грошової допомоги, внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, в країнах де велись бойові дії, відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей; зобов'язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв'язку з настанням інвалідності III групи, внаслідок :захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, в країнах де велись бойові дії, відповідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 та стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі: 1500 (одна тисяча п'ятсот) грн.

Позивач, який належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, до суду не прибув, про причини неявки не повідомив.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з причин, зазначених в позові, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити. Пояснив, що на даний час відсутні підстави для задоволення позову, оскільки відсутні дані про те, що на даний час ОСОБА_1 має встановлену групу інвалідності. Крім того зазначив, що при розгляді зазначеної заяви ОСОБА_1 мала бути застосована постанова Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково виходячи з наступного:

ОСОБА_1 в період в серпні грудні 1986 року проходив строкову службу в лавах Збройних сил, під час служби - проходив інтернаціональну військову службу та перебував в країнах де велись бойові дії (Афганістан), що підтверджується копією військового квитка серії НО № 5218628 та довідкою Центрального архіву Міністерства оборони РІ від 22.04.2013 року.

17.10.2016 року Управлінням соціального захисту населення Токмацького МР Запорізької області, позивачу було видано посвідчення серії ААБ № 016673 інваліда 3 групи, який має право на пільги, встановлені законодавством України до ветеранів інвалідів війни.

Згідно копії витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця 29.04.2013 року за № 1090у колишнього військовослужбовця ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, наявні осколкові поранення голови, обох ніг та 3 пальця правої кісті, ЗЧМТ (контузія 1986 р.), наслідком яких стали множинні рубці у зазначених анатомічних областях розміром від 0,7х0,4 см до 2,5х1,5 см, що підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського бюро СМЕ № 700/Ж від 26.04.2013 року, та які в подальшому призвели до розвитку захворювань: «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (1986, контузія головного мозку) у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст., прогресуючого перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, вестибулокоординаторними розладами, емоційно вольовою нестійкістю, мне стичним зниженням, лікворо-динамичним порушенням вегето-судинною дисфункцією. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з розсіяною пірамідною симптоматикою, стійко вираженим цефалічним синдромом. Центральної вестибулярної дисфункції ІІІ ст. Гіпертонічної хвороби 11 ст., ст.. АГ 3, високої кардіоваскулярним ризиком. Гіпертензивного серця, що підтверджується військово-обліковими та медичними документами, - поранення, контузія, захворювання позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 481151 від 20 серпня 2013 року, 20.08.2013 року ОСОБА_1 первинно встановлена третя група інвалідності у звязку з захворюванням, повязаним з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, інвалідність встановлена до 20.08.2014 року.

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК серії АВ № 0280665 від 10.09.2014 року, 10.09.2014 року ОСОБА_1 повторно встановлена третя група інвалідності у звязку з захворюванням, повязаним з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, інвалідність встановлена до 01.10.2016 року.

Із матеріалів справи вбачається, що 23.10.2015 року позивач звернувся до Токмацького ОМВК з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю внаслідок поранення під час виконання обовязків військової служби, та надав ксерокопії документів, для отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку із отриманням ІІІ групи інвалідності, пов'язаної із виконанням обов'язків військової служби. Зазначену заяву та додані до неї документи Токмацький ОМВК направив до Міністерства оборони України.

Листом за № 248/3/6/4137 від 25 грудня 2015 року Департаменту фінансів Міністерства оборони України, відповідач повідомив позивача, що виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям строкової служби запроваджена з 1 січня 2007 року статтею 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". На виконання зазначеного Закону була прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499, згідно якої зазначеній категорії осіб виплата одноразової грошової допомоги здійснювалася у разі поранення (контузії, травми або каліцтва без встановлення групи інвалідності), заподіяного в період проходження військової служби, чи у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби (зборів), залежно від ступеня втрати працездатності. У зв'язку з внесенням зміни з 1 січня 2014 року до статті 16 вищевказаного Закону (на виконання якого було прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975), виплата одноразової грошової допомоги передбачена тільки військовослужбовцям та звільненим особам, які втримали первинно інвалідність (поранення, травму, каліцтво) після 1 січня 1014 року. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. У звязку з викладеним, документи повернуті без реалізації.

Листом від 19.01.2016 року за № 71/с Запорізький обласний військовий комісаріат направив ОСОБА_1 копію зазначеного вище листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги і заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності, а також про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на викладене та сутність позовних вимог, суд зазначає, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку із виконанням ними конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) та Законом України «Про військовий обовязок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ), відповідно до яких, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобовязаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обовязків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.

Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до положень статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». За правилами статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1- рп/99).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), дія його поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, повязаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, повязаного з проходженням військової служби.

Частиною другою статті 16 Закону № 2011-ХІІ, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов'язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" суд дійшов висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, яке мало місце в період її проходження.

Такого правового висновку у справах з аналогічних правовідносин дійшов Верховний Суд України (постанови від 18.11.2014 року справа № 21-446а14; від 21.04.2015 року, справа№21-135а15).

Відповідно до ст.244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травм або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Позивач із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ № 499 не звертався, навпаки посилався на постанову Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобовязаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобовязаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Постанова Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року набрала законної сили 24.01.2014 року, тобто не поширюється на правовідносини, які виникли до моменту набрання нею чинності.

Разом з тим, постанова Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 набрала чинності 04.06.2008 року і на сьогодні є чинною.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вперше встановлено ІІІ групу інвалідності 20 серпня 2013 року у звязку з захворюванням, повязаним з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, тобто під час дії постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 і одноразову грошову допомогу у звязку із встановленням третьої групи інвалідності позивач не отримував.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (справа №21-563-а-14 від 10 березня 2015 року) у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обовязкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло з моменту зазначеної дати у виписці з акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 481151 від 20 серпня 2013 року, тобто з 20 серпня 2013 року.

Виходячи з того, що ІІІ група інвалідності позивачу вперше була встановлена 20 серпня 2013 року, даних про те, що при повторному огляді позивача медико-соціальною експертною комісією 10.09.2014 року позивачу було встановлено більший відсоток втрати працездатності або встановлена група інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, матеріали справи не містять, вирішення питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги має здійснюватись у порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».

Також зазначена правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 22 жовтня 2015 року у адміністративній справі К/800/62717/14 та враховується при розгляді даної справи.

За таких обставин позивач як військовослужбовець, який отримав захворювання, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року.

Приписами п.3 Порядку №499 визначено, що особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військкомату (далі - уповноважений орган) такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва); копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов'язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп'яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові і місце реєстрації; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

Згідно п.7 Порядку № 499, керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 3 і 4 цього Порядку.

Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що заява на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності та необхідний перелік документів подається до обласного військового комісару, який надає висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, та додані до нього документи у 15-денний строк до Департаменту фінансів Міністерства оборони України. У свою чергу, Міністерство оборони України вирішує питання та приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Тобто, в даному випадку, у Департаменту фінансів Міністерства оборони України був наявний обов'язок по розгляду заяви позивача про призначення одноразової грошової допомоги на підставі приписів законодавства, які діяли на день виникнення права на отримання такої допомоги, а саме в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. N 499.

Як свідчать встановлені обставини справи, за результатом розгляду поданих документів позивача для призначення одноразової грошової допомоги та направлення останніх до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, встановлено що підстав для направлення останніх до Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо призначення одноразової грошової допомоги та повернення позивачу без реалізації немає.

Як було встановлено судом, в даному випадку подані позивачем документи Департаментом фінансів Міністерства оборони України не розглядались та питання щодо фактичного призначення одноразової грошової допомоги по суті не вирішувалось.

Верховний Суд України в своєму рішенні від 18 березня 2014 року (справа №21-11а14) зазначив, що оскільки звернення позивача про виплату одноразової грошової допомоги відповідач не розглядав, та відповідного рішення не приймав, то суд повинен зобов'язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України.

Способом відновлення порушених прав позивача є саме зобовязання Міністерство оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення щодо призначення ОСОБА_1, як інваліду ІІІ групи, одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 499.

Позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо повернення документів позивачу та не нарахування одноразової грошової допомоги, внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, в країнах де велись бойові дії, відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод і інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На підставі зазначеної норми, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення позивачу документів про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби і зобов'язати Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби та прийняти відповідне рішення, відповідно до ст. 16 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.

Частиною 5 статті 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

Так, з матеріалів вбачається, що відповідачем рішення, на підставі якого позивачем може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, не приймалось, оскільки Міністерством оборони було прийнято рішення саме про повернення на доопрацювання документів через відсутність документів, що свідчать про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Про порушення своїх прав позивачеві стало відомо в січні 2016 року, шестимісячний строк звернення до суду сплив в липні 2016 року, звернення до суду відбулося в березні 2017 року. Тобто за змістом ст.99 КАС України, позивачем пропущений строк звернення, разом з тим в позовній заяві позивач зазначив, що не володіє необхідними юридичними знаннями, самостійно не може брати участь в судових засіданнях представляти свої інтереси в суді, тому був змушений звернутися за правовою допомогою.

Оцінивши в сукупності повідомлені позивачем обставини та надані ним докази, суд дійшов висновку про можливість визнання поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із цим позовом.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Правовим наслідком визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду є можливість розгляду та вирішення справи з прийняттям рішення по суті позовних вимог.

За правилами пункту 4 частини першої ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, позивач звертається з вимогами до Міністерства оборони України, при цьому, предметом спору є розгляд питання про призначення й виплата суб'єктом владних повноважень (органом державної влади) одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, яка належить до соціальних виплат.

Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», визначено підстави соціального захисту військовослужбовців, інвалідність яких настала після звільнення зі служби, зокрема виплату одноразової грошової допомоги.

Зазначена допомога є складовою проголошеного Конституцією України соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Зважаючи на наведені положення, саме місцевим загальним судам як адміністративним судам за п. 4 частини першої ст. 18 КАС України належить розглядати спори з приводу призначення соціальних виплат та допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.05.2016 року (справа № К/800/11846/16).

Що стосується розподілу судових витрат, стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Крім того, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

У ч. 1 та ч. 2 ст. 16 КАС України зазначається, що кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом.

Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Як зазначено в ч. 1 ст. 90 КАС України до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

Відповідно до глави 6 КАС України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Частиною 3 ст. 4 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 6 та ст. 17 Закону № 5076 є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (що може бути сформований і в електронному виді) на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01 жовтня 1999 р. (далі Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Ст. 34 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, якщо обов'язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати.

В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Також, в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VI від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії поза судовим засіданням чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Матеріали справи містять копію договору про надання юридичних послуг № 506 від 14.02.2017 року, укладеного між адвокатом ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка завірена адвокатом ОСОБА_2 Згідно п.3.1 вказаного Договору вартість послуг за цим договором складає суму, передбачену Додатковою угодою.

Вказана Додаткова угода суду надана не була, тому суд позбавлений можливості визначити вартість послуг адвоката, яку сторони обумовили для виконання адвокатського доручення, та порядок відрахування цих платежів (одноразово, за виконання певного доручення, почасова оплата, за отриманий результат по справі і т.д.). При цьому суд вважає, що вартість послуг адвоката за цим договором є суттєва умова договору, тому для вирішення питання стосовно правомірності покладання на відповідача витрат по їх сплаті позивач повинен був надати вказані документи суду.

Позивачем був наданий акт від 13.03.2017 року про прийняття грошових коштів за надання юридичних послуг згідно договору № 506 від 14.02.2017 року від ОСОБА_1, де зазначено, що виконавець, тобто адвокат ОСОБА_3 надав, а замовник, тобто ОСОБА_1 прийняв юридичні послуги у формі «складення адміністративного позову про визнання дій протиправним та зобовязання вчинення певних дій», вартість послуги 1500 гривень.

Позивач також надав суду квитанцію до приходного касового ордеру № 506 від 13.03.2017 року про отримання грошових коштів в розмірі 1500 гривень адвокатом від ОСОБА_1, за складання адміністративного позову про визнання дій протиправним.

Але, з зазначених документів неможливо зробити висновок про те, з якого приводу адвокат ОСОБА_4 надавав правову допомогу з юридичних питань ОСОБА_1, чи стосується зазначена у акті від 13.03.2017 року про прийняття грошових коштів за надання юридичних послуг згідно договору № 506 від 14.02.2017 року та у квитанції до приходного касового ордеру № 506 від 13.03.2017 року про отримання грошових коштів в розмірі 1500 гривень інформація до адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобовязання вчинення певних дій саме по даній адміністративній справі.

Водночас, позивач просив відшкодувати витрати, понесені у зв'язку із складенням адміністративного позову, що не передбачено чинним законодавством, оскільки перелічені дії не є окремою процесуальною дією в розумінні приписів КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Цією ж статтею встановлено, що у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч. 1, ч.3, ч.6 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ні Кодексом адміністративного судочинства України, ані Законом України "Про судовий збір" не передбачено стягнення судового збору в дохід держави. Навпаки за рахунок коштів Державного бюджету України передбачено компенсацію понесених судових витрат відповідачем за умови звільнення від сплати судових витрат позивача.

З наведеного вбачається, що розподіл судових витрат залежить від статусу сторони, тобто чи є вона суб'єктом владних повноважень, пропорційності задоволених позовних вимог та наявності в матеріалах справи документально підтверджених судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", чинним законодавством не передбачено порядку стягнення з субєкта владних повноважень судового збору на користь державного бюджету або в дохід держави в разі задоволення позову фізичної особи, то відповідно ст. 94 КАС України не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Міністерства оборони України в дохід держави судовий збір.

З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Міністерства оборони України з приводу без реалізації заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби; зобов'язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, як інваліду 3 групи, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним військової служби, відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб». В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.2, 4, 6, 8, 9, 17-18,41, 69, 104-106,122,128,158-163, 186, КАС України, суд -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобовязання вчинення певних дій, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення без реалізації заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби.

Зобов'язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, як інваліду 3 групи, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним військової служби, відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України - відмовити.

На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Токмацький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення, з подачею її копії до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка не брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 05.07.2017 року

Суддя: