Справа № 815/2911/17
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2017-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року м.Одеса Справа № 815/2911/17

Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії

головуючого судді Іванова Е.А.

судді Завальнюк І.В.

судді Аракелян М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ, відповідач) в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення ДМСУ від 28.02.2017 року №65-17, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ДМСУ прийняти рішення про визнання позивача біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ, відповідач) (справа №815/2912/17) в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення ДМСУ від 28.02.2017 року №64-17, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ДМСУ прийняти рішення про визнання позивача біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 08.06.2017 року по справі №815/413/16 позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України в яких позивачі просять визнати протиправними та скасувати рішення по адміністративним справам №815/2911/17 та №815/2912/16 об'єднані в одне провадження присвоївши їм єдиний номер №815/2911/17.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_8 зазначив, що 19.05.2017 року він отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №87 від 28.03.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС від 28.02.2017 року №65-17.

Позивач пояснив, що є громадянином Узбекистану, уродженцем Хоремзенської області та мешканцем м. Хіва. За національністю узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт, та що він суворо дотримується канонів ісламу. Виїзд з Батьківщини пов'язує із метою працевлаштування та наміром здобуття освіти в Україні. На даний час не має можливості повернутися до Узбекистану в зв'язку з ймовірним переслідуванням з боку невідомих осіб через написання у соціальних мережах статей про тероризм.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_7 зазначила, що 19.05.2017 року вона отримала повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №88 від 28.03.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС від 28.02.2017 року №64-17.

Позивач пояснила, що є громадянкою Узбекистану, уродженкою Хорезмської області (м. Чінобад) та мешканкою м. Хіва. За національністю узбечка. За віросповіданням мусульманка-сунітка, та дотримується релігійних канонів ісламу. Виїзд з Батьківщини пов'язує із наміром проживати спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_1 на законних підставах в Україні та неповнолітніми дітьми ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5. На даний час не має можливості повернутися до Узбекистану в зв'язку з ймовірним переслідуванням з боку невідомих осіб через написання її чоловіком у соціальних мережах статей про тероризм.

Представник позивачів в судове засідання не з'явився, проте надав до суду заяву в якій просив справу слухати без його участі.

Представник відповідача в судове засідання з'явився та надав до суду заперечення у письмовому вигляді, які мотивовані тим, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через невідповідність фактів побоювання застосування до позивачів смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 є громадянином Узбекистану, уродженцем Хоремзенської області та мешканцем м. Хіва. За національністю узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - узбецька, також вільно володіє російською мовою. Одружений на громадянці Узбекистану ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6, з якою має трьох дітей: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 - який народився на території України (м.Одеса). До територіального підрозділу ДМС було надано копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 Відповідно до проведеного протоколу співбесіди від 25.10.2016 року заявник планує в подальшому звернутись до одного з підрозділів Головного управління для отримання консультації з приводу підтвердження громадянства України, у зв'язку з чим за рекомендаційним висновком та результативною його частиною він проходити не буде. На момент підготовки рекомендаційної позиції таке підтвердження громадянства неповнолітнього сина до територіального органу ДМС не надано. Додатково позивача проінформовано, що після проведення процедури підтвердження громадянства його неповнолітньому сину, шукач захисту та його дружина мають право на отримання дозволу на імміграцію.

02.02.2002 року позивач вибув з Узбекистану залізничним сполученням (потягом) м. Ташкент (Узбекистан) - м. Харків (Україна). Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_2, виданого 06.07.2000 року та дійсного до 30.06.2020 року МВС Узбекистану. Місцем перетину кордону є залізничний вокзал м. Харкова, після чого позивач вибув до м. Херсона.

Виїзд з Батьківщини пов'язує із метою працевлаштування та наміром здобуття освіти в Україні. На даний час не має можливості повернутися до Узбекистану в зв'язку з ймовірним переслідуванням з боку невідомих осіб через написання у соціальних мережах статей про тероризм.

30.08.2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок №2016OD0149 від 13.02.2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначений висновок обґрунтований тим, що аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що виїзд позивача з країни громадської належності відбувся тільки через бажання проживати та працювати на території України. Відсутність документів для легального проживання на території України та небажання повертатися до країни громадської належності не можуть бути визнаними підствою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додатковго захисту в Україні. Відтак, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України №65-17 від 28.02.2017 року був підтриманий висновок №2016OD0149 від 13.02.2017 року та позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного рішення, ГУ ДМС України в Одеській області, 19.05.2017 року вручено позивачу повідомлення №87 від 28.03.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо другого позивача ОСОБА_7, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 є громадянкою Узбекистану, уродженцем Хорезмької області (с. Чінобад) та мешканцем м. Хіва. За національністю узбечка, за віросповіданням мусульманка-сунітка. Рідна мова - узбецька, також вільно володіє російською мовою. Заміжня за громадянином Узбекистану ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8, з яким має трьох дітей: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 - який народився на території України (м.Одеса). До територіального підрозділу ДМС було надано копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 Відповідно до проведеного протоколу співбесіди від 26.10.2016 року заявнця планує в подальшому звернутись до одного з підрозділів Головного управління для отримання консультації з приводу підтвердження громадянства України, у зв'язку з чим за рекомендаційним висновком та результативною його частиною він проходити не буде. На момент підготовки рекомендаційної позиції таке підтвердження громадянства неповнолітнього сина до територіального органу ДМС не надано. Додатково позивача проінформовано, що після проведення процедури підтвердження громадянства його неповнолітньому сину, шукач захисту та його дружина мають право на отримання дозволу на імміграцію.

28.03.2008 року позивач разом з дітьми вибула з Узбекистану залізничним сполученням (потягом) м. Ташкент (Узбекистан) - м. Харків (Україна). Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_3, виданого 11.01.2008 року та дійсного до 02.07.2022 року МВС Узбекистану. Місцем перетину кордону є залізничний вокзал м. Харкова, після чого позивач вибув до м. Києва. З 2008 року до Узбекистану не поверталась.

Виїзд з Батьківщини пов'язує із наміром проживати спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_8 на законних підставах в Україні. На даний час не має можливості повернутися до Узбекистану в зв'язку з ймовірним переслідуванням з боку невідомих осіб через написання її чоловіком у соціальних мережах статей про тероризм.

30.08.2016 року позивач звернулась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок №2016OD0150 від 13.02.2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначений висновок обґрунтований тим, що аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що виїзд позивача з країни громадської належності відбувся тільки через бажання проживати їз чоловіком на території України. Відсутність документів для легального проживання на території України та небажання повертатися до країни громадської належності не можуть бути визнаними підствою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додатковго захисту в Україні. Відтак, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України №64-17 від 28.02.2017 року був підтриманий висновок №2016OD0150 від 13.02.2017 року та позивачу та її неповнолітнім дітям ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

На підставі вказаного рішення, ГУ ДМС України в Одеській області, 19.05.2017 року вручено позивачу повідомлення №88 від 28.03.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VІ від 08.07.2011 року (надалі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і, внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст.6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч.1. ст.1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 10 Закону № 3671 встановлено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції може вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі, якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Водночас, в обґрунтування позовних вимог позивачами вказувалось в тому числі на поверхневий розгляд питання щодо надання їм статусу біженця та невжиття всіх необхідних заходів для встановлення обставин на які вони посилались у відповідній заяві.

Такі доводи в повній мірі спростовуються матеріалами судової справи, зокрема наявними копіями особових справ позивачів, що були надані відповідачем.

13.02.2016 року за результатами вивчення матеріалів особових справ позивачів ГУ ДМС України в Одеській області було складено вмотивовані висновки №2016OD0150 та №2016OD0149 щодо відсутності відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказали позивачі.

Надаючи оцінку зазначеним доводам позивачів, суд зазначає про те, що необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивачами до заяв про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною їх вимушеного від'їзду до України, позивачі не надали, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навіли.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" № 8043/04 від 27.04.2004 року містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 отримав посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_4, видана 16.06.2014 року та дійсна до 13.06.2015 року. Документ анульований 07.07.2016 року, що вказує на відсутність будь-яких проблем до вищевказаного періоду під час проживання в Україні.

До звернення за міжнародним захистом 30.08.2016 року позивач не потребував допомоги перебуваючи в Україні протягом 12-14 років, у період з 2000 по 2015 роки ніхто не погрожував на території України. Таким чином перебуваючи в легальному статусі на території України позивач не потребував міжнародного захисту.

Суд критично ставиться до написання позивачем статей про іслам та тероризм, які він начебто оприлюднював у соціальних мережах Інтернету, так як позивач не надав ніякого посилання на свої статті у соціальних мережах («Однокласники», «ВК»), які начебто були написані протягом 2015-2016 років.

Також суду незрозуміла причина переїзду позивача з родиною з м. Києва до м.Одеса, де він тривалий час проживав. Позивач лише надав інформацію про те, що начебто «гнобителі з Узбекистану» дізнались невідомим чином про його місцезнаходження та він був змушений переїхати до м. Одеси.

Щодо «погроз», позивач стверджує, що з вересня 2015 року йому почали спочатку одноразово, а пізніше багаторазово погрожувати, натомість номер був засекреченим та чоловічий голос узбека лунав зі словами: «Ти пишеш статті про тероризм в мережі Інтернет, не забудь про свою сім'ю, жінку, дітей. Ми це так не залишимо». Позивач зазначив, що «гнобителі» порушують права інших людей, натомість його права «гнобителями» не були порушені (аркуш 4 додаткового протоколу співбесіди від 25.10.2016 року).

Так суд зазначає, що в разі отримання погроз з вересня 2015 року під час перебування на території України від «гнобителів», позивач міг звернутися до правоохоронних органів, щодо даних обставин, проте ним цього зроблено не було, зокрема доказів звернення матеріали справи не містять.

Виїзд з Узбекистану до України у 2002 році не був пов'язаний із бажанням отримання міжнародного захисту, що вказує на інші причини виїзду, які не мають відношення до обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в Узбекистані.

Позивачами не було надано ні до ГУ ДМСУ в Одеській області, ні до суду доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Суд не приймає до уваги посилання позивачів, як на підставу задоволення позову на обставини, які вони виклали у своїх позовних заявах, у зв'язку з тим, що зазначені ними обставини не підтверджуються матеріалами справи. З аналізу особової справи та свідчень позивачів встановлено, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань позивачі, взагалі не отримували.

При таких обставинах, суд вважає, що заяви, які подали позивачі до органів міграції є логічно непослідовними, та не викликають довіри, а дійсною причиною виїзду позивачів із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача ОСОБА_1 в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд доходить висновку про те, що оскаржуване рішення від 28.02.2017 року №65-17, якими позивачу ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в задоволенні позову позивачу ОСОБА_1 слід відмовити.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 та беручи до уваги, що єдиною підставою заявленного позивачкою ОСОБА_7 позову є те, що вона як дружина ОСОБА_1 бажає проживати з чоловіком, а тому виїхала з Узбекистану слідом за ним, суд вважає, що також відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_7, а тому рішення ДМС України від 28.02.2017 року №64-17 не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 122, 158-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Е.А.Іванов

Суддя І.В. Завальнюк

Суддя М.М. Аракелян