Справа № 554/4208/17
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 03.07.2017 Справа № 554/4208/17
Справа № 554/4208/17
Провадження № 2-а/554/352/2017
П О С Т А Н О В А
Іменем України

3 липня 2017 року суддя Октябрського районного суду м. Полтави Савченко А. Г., розглянувши в порядку скороченого провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в :
25 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Октябрський районний суд м. Полтави з позовом до Міністерства оборони України про зобов`язання призначити йому одноразову грошову допомогу, в якому просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні йому одноразової грошової допомоги як інваліду війни 2 групи з 24 березня 2014 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 28 квітня 2017 № 44, п. 5;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи з 24 березня 2014 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок) та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на день встановлення інвалідності та вжити заходів до її виплати.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 22 листопада 1985 року по 12 травня 1987 року він проходив військову службу на території Республіки Афганістан, де в той час велися бойові дії, та приймав участь у бойових діях. У лютому 1986 року при виконанні службових обов`язків він отримав контузію, осколкові поранення голови, поранення обличчя, лівої руки та опік лівої ноги. Рішенням Центральної військово-лікарської комісії МО України (протокол № 132 від 21 липня 2014 року) наявні у позивача поранення, контузія та захворювання у вигляді стійких наслідків ЗЧМТ посттравматичної дисциркуляторної енцефалопатії 2 ст. з стійким вираженим цефаогічним, вестибуло-атактичним, антено-депресивним синдромами з помірним когнітивним, мнестичними розладами, правобічної рефлекторно-пірмідної недостатності, ІХС, стенокардії напруги ФК 2, атеросклеротичного кардіосклерозу СН-І були пов`язані з виконанням службових обов`язків при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Рішенням Полтавської МСЕК (довідка № 172606) від 10 квітня 2014 року йому вперше була встановлена 2 група інвалідності з 24 березня 2014 року у зв`язку з наявними пораненнями, контузією, захворюваннями, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Викладене підтверджується висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 2294 від 26 грудня 2013 року.
28 грудня 2015 року він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, яка була скерована до Міністерства оборони України з відповідним клопотанням. Однак, відповідною комісією цього Міністерства прийнято рішення про повернення наданих позивачем документів без розгляду на доопрацювання.
В зв`язку з цим він звернувся в Октябрський районний суд м. Полтави з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив зобов`язати міністерство розглянути питання щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи з 24 березня 2014 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Постановою вказаного суду від 13 січня 2017 року його позовні вимоги були задоволені.
Незважаючи на це, за результатом повторного розгляду поданих документів, з клопотанням військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 призначити йому одноразову грошову допомогу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року, комісією МО України (п. 5 протоколу № 44 від 28 квітня 2017 року) було прийнято рішення про відмову в призначенні йому одноразової грошової допомоги.
Вважає таке рішення незаконним та таким, що грубо порушує його конституційні права, а тому просить його скасувати та прийняти рішення, яким зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу відповідно до вимог закону.
Відповідач в поданих ним запереченнях, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що позивачем не було надано жодного документа, який би свідчив про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) та наголошуючи, що висновок військово-лікарської комісії як і висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи встановлюють лише причинний зв`язок та період, в якому було отримане відповідне ушкодження здоров`я, а не обставини, при яких військовослужбовець їх отримав, а тому не можуть бути підставою для виплати грошової допомоги.
Він також вважає безпідставною вимогу позивача про зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, розцінюючи це як втручання в дискреційні повноваження Міноборони.
Оцінивши повідомлені позивачем та представником відповідача обставини за результатами розгляду справи у скороченому провадженні, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що в період з 22 листопада 1985 року по 12 травня 1987 року позивач проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь у бойових діях. У лютому 1986 року при виконанні службових обов`язків він отримав контузію, осколкові поранення голови обличчя, лівої руки та опік та лівої ноги (а. с. 19-21).
Відповідно до Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 132 від 21 липня 2014 року), поранення, контузія, захворювання ОСОБА_2 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а. с. 12).
Згідно з довідками Полтавської МСЕК № 0296000 від 12 липня 2011 року ОСОБА_1 встановлена 2 група інвалідності з 11 липня 2011 року, а в подальшому відповідно до довідки МСЕК № 172606 від 9 квітня 2014 року з 24 березня 2014 року 2 група інвалідності в зв`язку з наявними пораненнями, контузією, захворюваннями, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а. с. 13-14).
Викладене також підтверджується висновком судово-медичного обстеження № 2294 від 30 грудня 2013 року (а. с. 11).
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 13 січня 2017 року (а. с. 23-25), залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року (а. с. 26-28), відповідача було зобов`язано розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи з 24 березня 2014 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Згідно клопотання Полтавського ОМВК від 11 квітня 2017 року № 10/670 позивач ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленої законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (а .с. 10).
28 квітня 2017 року Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби відмовлено позивачу ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової, оскільки ним не подано документ, що свідчить про обставини поранення (а. с. 22).
Зважаючи на викладене та сутність позовних вимог, суд зазначає, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) та Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ), відповідно до яких, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до положень статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». За правилами статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1- рп/99).
На підставі довідки до акту МСЕК серії 10ААА № 172606 від 9 квітня 2014 року позивачу встановлено другу групу інвалідності з 24 березня 2014 року у зв`язку з пораненням та захворюванням, отриманим в період бойових дій на території Демократичної Республіки Афганістан (а. с. 13).
Отже, відповідно до вимог чинного законодавства право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло з моменту зазначеної дати у довідці до акту огляду МСЕК, тобто з 24 березня 2014 року.
Зазначена правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 22 жовтня 2015 року у адміністративній справі К/800/62717/14 та враховується при розгляді даної справи.
Відповідно до частини першої Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Згідно з підпунктом 2 пункту 1 дія його поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно пункту 4 частини 2 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Підпунктом «б» пункту 1 статті 162 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності другої групи.
Пункт 9 статті 163 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Не зважаючи на те, що позивачу при огляді МСЕК було встановлено другу групу з 24 березня 2014 року, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Порядком.
Абзац 3 підпункту 1 пункту 6 Порядку визначає, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності другої групи.
Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що з 24 березня 2014 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядку у зв`язку з визнанням інвалідом другої групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Відповідно до положень частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів, пред`явивши позовні вимоги до Міністерства оборони України.
Відповідно до пункту 17 Порядку, особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.
Згідно норм чинного законодавства призначення і виплата одноразової допомоги здійснюється на підставі документів. У разі неподання повного комплекту документів, підстав для призначення одноразової допомоги немає.
Відповідно до визначеного порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги особи, які мають право на неї звертаються з документами у обласний військовий комісаріат. Комплект документів перевіряється та надсилається за належністю в Департамент фінансів Міністерства оборони України для розгляду їх Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги. Перевірені фахівцями документи розглядаються Комісією та подаються Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення одноразової допомоги. Після прийняття рішення Міністром оборони України кошти надсилаються у обласний військовий комісаріат (військову частину), до якого були подані документи, для виплати одноразової допомоги отримувачам. Виплата одноразової допомоги провадиться в порядку черговості відповідно до дати подання документів після отримання Міністерством оборони коштів, передбачених на ці цілі.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, яке затверджене наказом Міністерства оборони України № 530 від 14 серпня 2014 року та постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 13 січня 2017 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 сформував та направив на адресу Міністерства оборони України пакет документів стосовно можливості виплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних особі на дату встановлення ступеня втрати працездатності.
Однак, позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що ним не подано документ, що свідчить про обставини поранення.
Суд констатує, що дане твердження відповідачем прийнято без врахування положення абзацу 24 пункту 4.7 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років при призначенні пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 530 від 14 серпня 2014 року, - у разі настання інвалідності копія довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - до розпорядника бюджетних коштів подається тільки в тому разі, якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.
Одночасно з врахуванням вищезазначеної норми Міністерство оборони України, приймаючи рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги не врахувало також і те, що згідно підпункту «Б» пункту 21.5 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва), пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, встановлюється у разі, якщо вони не є наслідком протиправного діяння.
Так, відповідно до п. 21.21 глави 21 розділу ІІ Положення про військово - лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, за наявності тілесних ушкоджень (відсутність кінцівки, дефекти кісток черепа, рубці після поранень, наявність чужорідних тіл) у колишніх військовослужбовців - учасників бойових дій у роки Великої Вітчизняної війни, в інші періоди ведення бойових дій, у тому числі при проходженні військової служби в країнах, де велися бойові дії, а також у колишніх військовополонених у разі відсутності даних про їх медичний огляд ВЛК з цього приводу в період військової служби ці особи, незалежно від причини звільнення із Збройних Сил і ступеня придатності до військової служби у даний час, для встановлення характеру і давності тілесних ушкоджень за направленням військового комісара підлягають огляду судово-медичним експертом (за необхідності після обстеження у лікувально-профілактичному закладі).
Результати медичного обстеження судово-медичним експертом заносяться в акт судово-медичного дослідження (висновок експерта) за наслідками поранення та разом з довідкою про проходження військової служби і перебування у частинах діючої армії, з посиланням на Перелік країн, посвідченням учасника бойових дій, військово-обліковими і медичними документами направляються до штатних ВЛК для встановлення причинного зв`язку поранення (каліцтва).
Відповідно до пункту 21.5 глави 21 розділу ІІ Положення № 402, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях:
в) «Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» - якщо воно одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок правопорушення.
г) «Захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії» - якщо захворювання виникло, поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане в період перебування в країнах, де велись бойові дії (Перелік країн затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України» «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і військовослужбовець визнаний учасником бойових дій.
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово - лікарської комісії по становленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишнього військовослужбовця № 132 від 21 липня 2014 року, що здійснювалось для визначення причинного зв`язку отриманих травм, контузій під час військової служби у країнах, де велись бойові дії, у позивача було виявлено множинні осколкові поранення голови (контузію 1986 року), лівої руки, опік в ділянці лівої ноги, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що рішення Центральної військово - лікарської комісії Міністерства оборони України № 132 від 21 липня 2014 року, яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між отриманими пораненнями та наслідками, що настали, підтвердили відсутність в діях позивача протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії) і є належними документами, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22 січня 2015 року по справі 2-а-1626/12/1370, де зазначено, що документом, який свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження, можуть бути будь-які відомості, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва). Відсутність висновків службового розслідування та акту розслідування не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, за умови, якщо причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) підтверджені іншими документами.
Таким чином, незважаючи на встановлені норми чинного законодавства, які визначають гарантії соціального забезпечення військовослужбовців, Міністерство оборони України не призначило та не виплатило позивачу спірну допомогу, а тому такі дії є протиправними і підлягають судовому захисту.
Судом не приймаються до уваги твердження відповідача про необгрунтованість вимоги позивача щодо зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення йому одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року, як інваліду війни 2 групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), що пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності та вжити заходів до її виплати, так як на думку відповідача, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Таке твердження суд вважає надуманим та таким, що суперечить положенням частини 2 статті 162 КАС України, в якій визначені повноваження суду при прийнятті рішення про задоволення адміністративного позову.
В зазначеній нормі КАС вказано, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов`язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов`язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.
Отже, суд, в разі встановлення невиконання відповідачем покладених на нього обов`язків при наявності підстав для прийняття відповідного рішення чи вчинення певних дій, наділений повноваженнями відповідно до вказаної норми КАС України зобов`язати його вчинити певні дії чи прийняти відповідне рішення, від яких він всупереч закону ухиляється, що має місце в даному випадку, використовуючи при цьому надумані обставини.
Мотивація дій відповідача, на думку суду, свідчить і про зловживання правами, оскільки незважаючи на те, що судовим рішенням від 13 січня 2017 року встановлено, що інвалідність позивача настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, факт чого встановлений у визначеній законом процедурі і це не потребує будь-якого іншого підтвердження, останній діє всупереч покладених на нього обов`язків, чим порушує вимоги статті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 71 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач не довів, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією, законами України та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приходить до висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 17, 19, 46 Конституції України, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», статтями 2, 18, 94, 99, 104-106, 122, 158-163 КАС України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду війни 2 групи з 24 березня 2014 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене Протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 28 квітня 2017 № 44, п. 5.
Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи з 24 березня 2014 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на день встановлення інвалідності та вжити заходів до її виплати.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Суддя А. Г. Савченко