Справа № 826/12311/16
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Желтобрюх І.Л. та Кузьмишиної О.М.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області та Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 06 листопада 2015 року № 401 о/с «По особовому складу» про звільнення із займаної посади у зв'язку із скорочення штату;

- поновити на посаді слідчого відділу розслідування злочинів, учинених злочинними групами та злочинними організаціями, слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з 06 листопада 2015 року;

- зобов'язати ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області сплатити грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по час ухвалення рішення;

- зобов'язати керівника Головного управління Національної поліції в Луганській області запропонувати ОСОБА_2, як працівнику міліції, наявні рівнозначні, вищу чи нижчу посади в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області та у разі погодження обраної посади - видати наказ про призначення на посаду

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року вказаний адміністративний позов був задоволений у часині вимог про визнання протиправним і скасування наказу від 06 листопада 2015 року № 401 о/с та поновлення позивача на посаді.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що ОСОБА_2 була звільнена з роботи у повній відповідності до вимог п.п. 10, 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію». Також Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області вказує на те, що воно наданий час перебуває на стадії ліквідації, а всі штатні посади - скорочені. Також апелянт зазначає, що Головне управління Національної поліції в Луганській області не є правонаступником Головного управління Національної поліції в Луганській області.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно з ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд встановив, що ОСОБА_2, підполковник міліції, проходила службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого відділу розслідування злочинів, учинених злочинними групами та злочинними організаціями, слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області.

Відповідно до наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 08 липня 2014 року № 191 о/с позивачу була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 20 червня 2014 року по 26 лютого 2017 року.

Наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 06 листопада 2015 року № 401 о/с ОСОБА_2 була звільнена у запас Збройних Сил України за пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

ОСОБА_2 вважає, що була звільнена зі служби незаконно, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог ст. 184 КЗпП України у частині гарантій для жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З 07 листопада 2015 року набув чинності Закон України «Про Національну поліцію».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16 вересня 2015 року № 730 було вирішено, зокрема, утворити Головне управління Національної поліції в Луганській області та ліквідувати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області.

У відповідності до п. 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 06 листопада 2015 року № 401 о/с підставою для звільнення ОСОБА_2 з роботи стали п.п. 10, 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та пп. «г» п. 64 Положення.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Положеннями п.п. 10, 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Разом з тим, п. 10 Положення передбачає, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з пп. «є» п. 49 Положення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Таким чином, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини щодо проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_2 надане право на перебування у відпустці по догляду за дитиною та гарантовано на користування всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами.

Права та гарантії для жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у Положенні не визначені.

Гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей закріплені у ст. 184 КЗпП України.

У відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, ч. 3 ст. 184 КЗпП України встановлює гарантії для жінок, які мають дітей віком до трьох років, що забороняють їх звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Звільнення таких жінок допускається лише у разі повної ліквідації підприємства, установи, організації за умови їх обов'язкового працевлаштування.

Вирішуючи питання про застосування до ОСОБА_2 гарантій, передбачених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, суд першої інстанції вірно врахував висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, щодо поширення на відносини, які є предметом регулювання спеціального закону, положень інших законів у частині, що не врегульовані спеціальним законом.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем'єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. З огляду на викладене немає юридичних підстав вважати, що окремі норми Кодексу законів про працю України не можуть не застосовуватися до членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади та осіб, яких згідно з Конституцією України призначають на посади чи звільняють з посад Президент України або Верховна Рада України.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області при звільненні ОСОБА_2 з роботи зобов'язане було врахувати положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

В апеляційній скарзі Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області посилається на те, що територіальні органи Міністерства внутрішніх справ були ліквідовані без визначення правонаступника.

Разом з тим, як раніше зазначалося, у разі повної установи, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області зобов'язане було забезпечити працевлаштування ОСОБА_2

Крім того, Верховний Суд України неодноразово зазначав, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 у справі № 21-108а14 та від 28 жовтня 2014 року у справі № 484а14.

Як раніше зазначалося, постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16 вересня 2015 року № 730 було ліквідовано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з одночасним утворенням Головного управління Національної поліції в Луганській області.

У розділі XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено можливість та порядок прийняття працівників міліції на службу в органах національної поліції.

Суд встановив, що ОСОБА_2 не подавала рапорт про відмову від проходження служби в поліції. Також у матеріалах справи відсутні докази, що позивачу були запропоновані рівнозначні посади, а також вищі або нижчі щодо посади, яку вона обіймала під час проходження служби в міліції.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 у частині скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді.

Постанова суду від 24 квітня 2017 року у частині поновлення ОСОБА_2 саме на посаді слідчого відділу розслідування злочинів, учинених злочинними групами та злочинними організаціями, слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області відповідає ч. 1 ст. 235 КЗпП України.

Перебування Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на стадії ліквідації та скорочення усіх посад не є перешкодою для виконання ліквідаційною комісією, як органом управління, постанови суду у даній справі. Посилання в апеляційній скарзі на те, що ліквідаційна комісія наділена виключно повноваженнями щодо ліквідації Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області є необґрунтованими, оскільки суперечать ч. 4 ст. 106 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 24 квітня 2017 року, та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області - відмовити.

Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді І.Л. Желтобрюх

О.М. Кузьмишина

Ухвала складена у повному обсязі 06 липня 2017 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Кузьмишина О.М.