Справа № 487/5650/16-а
Суддя: Щербина С. В.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 487/5650/16-а
Провадження № 2-а/487/37/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., при секретарі Єлишевій А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання рішення незаконним та поновлення виплати пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі ГУПФУ в Миколаївській області) в якому просив зобов'язати відповідача перерахувати і поновити йому виплату пенсії за вислугу років із врахуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок і доплат, передбачених чинним законодавством, у том числі як дитині війни, починаючи з 07.10.2009 року та виплачувати визначений пенсіонером банківський рахунок.

В позовній заяві позивач зазначив, що він вийшов на пенсію та мешкаючи на території України, за адресою м. Миколаїв пр.. ОСОБА_2, 81-а кВ. 80, отримував пенсію за вислугу років, як військовослужбовець, а потім у 1996 році виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, та з цього часу йому було припинено виплату пенсії. 20.09.2016 року його представник за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 до ГУПФУ в Миколаївській області з заявою про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії, однак рішенням ГУПФУ в Миколаївській області №111 від 17.10.2016 року йому було відмовлено посилаючись на те, що відновлення виплати пенсії можливо лише тільки при наявності факту реєстрації місця постійного проживання на території України, оскільки між державами Україна та Ізраїль не укладено двосторонньої угоди у галузі пенсійного забезпечення.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач просив суд зобов'язати ГУПФУ поновити його право на отримання пенсії, визнати незаконним рішення ГУПФУ в Миколаївській області от 217.10.2016 р. №111 про відмову поновити виплату пенсії, з 07.10.2009 року, тобто з моменту винесення Конституційним Судом України рішення, яким були визнані неконституційними положення ст.49 ч.1 п.2 та другого речення ст.51 Закону №1058-IV.

В судове засідання позивач та його представник не зявилися, просили розглянути справу за їхньою відсутністю, позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання представник відповідача не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Надав до суду письмові заперечення, згідно яких просив позовні вимоги щодо поновлення та перерахування пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року по 28.04.2016 року залишити без розгляду у звязку з тим, що ст. 99 КАС України встановлено шестимісячний строк позовної давності, а позивач звернувся до суду з позовом 28.10.2016 року тому вимоги можуть бути розглянути лише з 28.04.2016 року, в іншій частині вимог відмовити. Посилаючись на те, що позивач є військовим пенсіонером, знаходиться на обліку та отримує пенсію з 1990 року. За заявою позивач від 18.11.1996 року, йому з 01.12.21996 року припинено виплату пенсії, у звязку з переїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль. Позивачу було проведено одноразову виплату пенсії за 6 місяців перед виїздом. Представник позивача за довіреністю 20.09.2016 року звернувся про поновлення виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1991 року№1788-ХII «Про пенсійне забезпечення».

17.10.2016 року позивачу було відмовлено в поновленні виплати пенсії за вислугу років на підстав ч.1 ст. 47 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсії, у строк не пізніше 25 числа місяця, за яким виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цієї особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством. Статтею 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», передбаченого, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародними договорами України, згода на обовязковість якого надана ВРУ. А між державами Україна та Ізраїль не укладено двосторонньої угоди у галузі пенсійного забезпечення, підстав для виплати пенсії громадянам України, які постійно проживають на території Ізраїль немає. Оскільки позивач не отримував пенсію, то не можливе нарахування компенсації втрати частини доходів і проведення індексації. Крім того, на момент призначення пенсії позивачу норми Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не діяли, тому не можливе нарахування надбавки до пенсії.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне:

Позивачу ОСОБА_1 з січня 1990 року була призначена пенсія за вислугу років, яка йому виплачувалась до 01.12.1996 року до його виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль. З 01.12.1996 року виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII.

Статтею 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

20.09.2016 року представник позивача за довіреністю звернувся із заявою до ГУПФУ в Миколаївській області про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років громадянину України ОСОБА_1

Рішенням начальника ГУПФУ в Миколаївській області від 17.10.2016 року №111 відмовлено позивачу у поновленні пенсії за вислугу років, у зв'язку з тим, що ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», передбаченого, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародними договорами України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Оскільки між державами Україна та Ізраїль не укладено двосторонньої угоди у галузі пенсійного забезпечення, підстав для виплати пенсії громадянам України, які постійно проживають на території Ізраїль немає. Поновити пенсію можливо тільки при наявності факту реєстрації місця постійного проживання на території України.

Згідно ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

Відповідно п.2 ч.1 ст.49 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набув чинності з 01.04.2004 року, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

В Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідності до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

При цьому, відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

В п.54 вказаного Р ішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу УПФ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (надалі Порядок №22-1) заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у звязку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Згідно із п.2.8. Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 визначено, що документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п.2.23 Порядку №22-1, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Згідно із п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно із п.4.10 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Отже, суд приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в рішенні ГУПФУ в Миколаївській області від 17.10.2016 року, про те, що поновити пенсію можливо тільки при наявності факту реєстрації місця постійного проживання на території України є необґрунтованими, оскільки пунктом 2.22. Порядку №22-1 передбачено, що документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Таким чином, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії.

Що стосується вимоги про зобовязання відповідача поновити виплату пенсії за віком позивачу починаючи з 07.10.2009 року, суд приходить до наступного.

Так, предметом у даній справі є відмова ГУПФУ в Миколаївській області у задоволенні заяви позивача про поновлення пенсії, а не рішення про припинення виплати пенсії позивачу після його виїзду за кордон на постійне місце проживання у 1996 році.

Крім цього, в 1996 році позивач перед від'їздом за кордон на постійне місце проживання, згідно положень абз.2 ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» отримав пенсію за шість місяців наперед, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.

Отже, припинення виплати пенсії позивачу у1996 році було здійснено на підставі його відповідної заяви, і таке припинення не є предметом оскарження у даній справі.

Так, як встановлено судом, позивач має право на відновлення виплати йому пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Згідно п.4.3 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Отже, враховуючи наведені норми права, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту саме з дати звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 20.09.2016 року, а позовні вимоги в частині зобов'язання ГУПФУ в Миколаївській області поновити виплату позивачу пенсії за вислугу років та провести її виплату за період з 07.10.2009 року по 19.09.2016 року задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених стоків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону №2050, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282- XII, індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмір 103 відсотки.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи громадян, тому числі пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат, крім тих, які зазначені у п. 3 цього Порядку) у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до п. 5 Порядку. у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів отриманих громадянами за цей місяць , не провадиться.

Отже, позивачу підлягає нарахування відповідній компенсації втрати частини доходів і проведення індексації пенсії з 20.09.2016 року.

Проте, на момент призначення пенсії позивачу норми Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не діяли, тому не можливе нарахування надбавки до пенсії.

Згідно із п.2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

На момент призначення пенсії позивачу норми Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року №2195-IV, на які посилається позивач щодо надбавки до пенсії, як «дитині війни» не діяли, тому не можливе нарахування такої надбавки до пенсії. Крім того, відповідно до ст.. 6 Закону №2195, дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а регулює зазначену норму постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Тому, в частині вимог щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» слід відмовити.

Керуючись ст.195, ст.197, п.3 ч.1 ст.198, ч.1 ст.202, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання рішення незаконним та поновлення виплати пенсії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 17.10.2016 року про поновленні виплати, призначеної з 07 січня 1990 року довічно, пенсії за вислугу років громадянину України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити виплату, призначеної з 07 січня 1990 року довічно, пенсії за вислугу років громадянину України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 20 вересня 2016 року, з нарахуванням і виплатою відповідній компенсації втрати частини доходів і проведення індексації пенсії з 20.09.2016 року.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: С.В. Щербина