Справа № 748/2827/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 748/2827/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Криворученко Д.П. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

04 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - Відповідач, Управління) про:

- визнання неправомірними дій Управління щодо відмови у перерахунку пенсії з урахуванням довідки про заробіток від 26.08.2016 року №113;

- зобов'язання Відповідача провести перерахунок пенсії Позивача з урахуванням заробітної плати з липня 1983 року по серпень 1990 року за період роботи в Управління будівництва Кримської АЕС згідно довідки АТ «Крименергострой» від 26.08.2016 року №113.

Постановою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11.01.2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 року позов задоволено повністю та, зокрема, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського районного суду Чернігівської області із заявою, в якій просив змінити спосіб і порядок виконання постанови суду від 11.01.2017 року в частині стягнення судового збору у розмірі 551,20 грн. з Державного бюджету України.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.06.2017 року заяву задоволено - змінено спосіб і порядок виконання постанови Чернігівського районного суду Чернігівської області №748/2827/16-а від 11.01.2017 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 551,20 грн. та приписано стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління на користь Позивача судовий збір у розмірі 551,20 грн. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з Державного бюджету України на користь Позивача витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, унеможливлює виконання рішення без зазначення органу державної влади, за рахунок бюджетних асигнувань якого здійснюватиметься безспірне списання коштів.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою у задоволенні заяви відмовити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, наголошуючи, що відсутні підстави для зміни способу і порядку виконання рішення, передбачені ч. 1 ст. 263 КАС України. Крім того, вказує на безпідставність повернення територіальним органом Державної казначейської служби України виконавчого листа про стягнення судового збору з Державного бюджету України та неможливість стягнення витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору з Управління, яке в силу Закону України «Про судовий збір», звільнено від його сплати.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за наявними у ній матеріалами у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11.01.2017 року було вирішено питання про розподіл судових витрат у даній справі та стягнуто судовий збір на користь Позивача у розмірі 551,20 грн. з Державного бюджету України. Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 року.

19.04.2017 року ОСОБА_2 були отримані виконавчі листи у вказаній справі (а.с. 56).

Листом від 12.05.2017 року №12-19/300/2247 ГУ ДКС України у Чернігівській області повідомило ОСОБА_2 про невідповідність виконавчого листа вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - боржником в останньому вказано Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України, у той час як судовий збір підлягає стягненню з Державного бюджету України, у зв'язку з чим на підставі п. 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, виконавчий лист повернуто Позивачу (а.с. 86-87).

Наведене і стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 94, 263 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про зміну способу та порядку виконання рішення, оскільки матеріали справи свідчать про існування обставин, що ускладнюють виконання рішення суду.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, перешкодою для виконання судового рішення в частині присудження на користь Позивача витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, стало неможливість виконання ГУ ДКС України у Чернігівській області виконавчого листа про стягнення судового збору з огляду на невідповідність останнього резолютивній частині рішення в частині визначення боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

За наявності обставин та в порядку, передбачених абзацом першим цієї частини, сторона виконавчого провадження, а також державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Таким чином, саме у виняткових випадках, за умови ускладнення виконання судового рішення об'єктивними чи суб'єктивними обставинами, суд може постановити ухвалу про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Підставою зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення є обставини, що роблять виконання судового рішення неможливим. При цьому, під порядком виконання судового рішення слід розуміти законодавчо врегульовану послідовність і зміст виконавчих дій державного виконавця, а також права і обов'язки суб'єктів виконавчого провадження під час їх вчинення.

Під зміною способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв'язку з неможливістю виконання цього рішення визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб і порядок виконання рішення суду. При цьому під обґрунтованими підставами слід розуміти наявність обставин, які є об'єктивно непереборними, тобто такими, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду у раніше встановлений судом спосіб та наявність таких обставин має бути підтверджена належними та допустимими доказами.

З урахуванням наведеного судовою колегією враховується, що, за правилами ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, присудження витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, за рахунок Державного бюджету України у справі, сторонами в якій є фізична особи (позивач) та суб'єкт владних повноважень (відповідач), повинно здійснюватися саме за рахунок бюджетних асигнувань останнього, у зв'язку з чим відсутність необхідного припису у резолютивній частині постанови суду й зумовило виникнення об'єктивної неможливості виконати судове рішення у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 року №845. При цьому, таке встановлення такого способу виконання судового рішення жодним чином не спричинило втручання в його сутність та зміст, що прямо заборонено приписами ст. 263 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду є такою, що відповідає нормам процесуального права.

Посилання Апелянта на безпідставність повернення територіальним органом ДКС України у Чернігівській області виконавчого листа судовою колегією відхиляються, оскільки не охоплюються предметом розгляду питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим твердження Чернігівського ОУПФ про неможливість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань останнього витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору через звільнення Пенсійного фонду України від його сплати, оскільки воно жодним чином не узгоджується з вищенаведеними приписами ч. 1 ст. 94 КАС України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 199, 200, 205, 206, 211, 212, 254, 263 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України - залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії, - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.