Справа № 812/1094/16
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Шембелян В.С.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року справа № 812/1094/16

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Сухарька М.Г., Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., при секретареві судового засідання Борисові А.А., за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року в справі № 812/1094/16 за позовом Приватного акціонерного товариства «Променергоавтоматика» до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 12.06.2016,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Променергоавтоматика» звернулось до суду з позовом, в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області форми «Р» № НОМЕР_1 від 12 липня 2016 року.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року адміністративний позов задоволено, скасовано спірне рішення податкового органу.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не врахування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження припинення спірного податкового зобовязання щодо сплати земельного податку, у встановлений законом спосіб та не надано доказів щодо отримання податкової пільги.

Крім того, апелянт вказує, що ПрАТ «Променергоавтоматика» мало проводити визначення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності виходячи з відсоткового співвідношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеного додатковою угодою № 3 від 20.05.2010. Оскільки чинна на дату укладення додаткової угоди редакція ст. 20 Закону України «Про оренду землі» вимагала державної реєстрації лише договорів оренди землі, а не змін до них.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, вважає за необхідне частково задовольнити вимоги апеляційної скарги, а постанову суду змінити з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Променергоавтоматика» (далі позивач, товариство) перебуває на обліку Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (далі відповідач) як платник орендної плати за землю.

01 червня 2004 року між Сєвєродонецькою міською радою та позивачем укладено договір оренди землі № 152 строком дії 25 років, предметом договору є земельна ділянка загальною площею 2,9174 га, розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Гвардійський, 1-А.

Зазначений договір укладено сторонами в простій письмовій формі, зареєстровано у Сєвєродонецькому міському комплексному відділі Луганської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному Комітеті України по земельним ресурсам, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди зроблено запис № 152 від 10.06.2004.

Відповідно до п. 35 вказаного договору зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розвязується у судовому порядку.

До договору оренди землі № 152 від 01.06.2004 між Сєвєродонецькою міською радою та товариством було укладено додаткові угоди:

- додаткова угода № 1 від 12.12.2006;

- додаткова угода № 2 від 16.05.2008;

- додаткова угода № 3 від 20.05.2010;

- додаткова угода № б/н від 07.11.2011.

Всі ці додаткові угоди стосувалися порядку справляння та розміру орендної плати за землю.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 22 червня 2015 року в справі № 913/41/15, залишеним без змін постановами Донецького апеляційного господарського суду від 30 вересня 2016 року та Вищого господарського суду України від 15 березня 2016 року, додаткова угода № б/н від 07.11.2011 визнана недійсною з моменту її вчинення.

З листа управління Держгеокадастру у м. Сєвєродонецьку Луганської області від 05.10.2015 № 271-с вбачається, що державна реєстрація додаткової угоди № 3 від 20.05.2010 до договору оренди земельної ділянки № 152 від 01.06.2004 не здійснювалась.

Податковим органом на підставі п.п. 75.1.1 п. 75.1 статті 75 у порядку статті 76 глави 8 розділу II Податкового кодексу України (далі ПК України) проведено камеральну перевірку податкової звітності по орендній платі за земельні ділянки держаної або комунальної власності ПрАТ «Променергоавтоматика» за період з червня 2013 року по травень 2016 року. За результатами вказаної перевірки складено акт № 952/12-14-12-03/01417222 від 21.06.2016.

Згідно з висновками контролюючого органу дані камеральної перевірки свідчать про те, що в порушення п. 288.1., 288.5 ст. 288 ПК України відповідно до інформації, яка відображена в АІС «Податковий блок» щодо декларування річних показників по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності за 2013 2015 роки наданих в уточнюючих податкових деклараціях № НОМЕР_2 від 30.09.2015 (за 2013 рік), № НОМЕР_3 від 14.04.2016 (за 2014 рік), № НОМЕР_4 від 14.04.2016 (за 2015 рік), та звітній № НОМЕР_5 від 22.02.2016 (за 2016 рік), ПрАТ «Променергоавтоматика» занизило податкові зобовязання з орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності на загальну суму 259 793,11 грн.

В наслідок того, що ПрАТ «Променергоавтоматика» розрахувало суми податкового зобовязання по орендній платі за земельні ділянки державної або комунальної власності без врахування останніх змін до договору № 152 від 01.06.2004, а саме додаткової угоди № 3 від 20.05.2010, сума заниження обєкта оподаткування складає за червень-грудень 2013 року - 42354,81 грн, січень-грудень 2014 року - 72 608,25 грн, січень-грудень 2015 року - 90 683,81 грн, січень-травень 2016 року - 54 146,24 грн.

Підставою заниження податкових зобовязань з орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності стало недодержання позивачем умов додаткової угоди № 3 від 20.05.2010.

Відповідно до пункту першого додаткової угоди п. 5 розділу «Орендна права» договору № 152 змінено на: …з 01.01.2010 - № .04.002.0,20 гривень; № .04.002.0107 2364,36 гривень.

У свою чергу пунктом другим додаткової угоди п. 9, 11 розділу «Орендна права» договору № 152 змінено на: …з 01.01.2010 - № .04.002.0106 181402,41 гривень та № .04.002.0107 118,22 гривень на рік, що складає 5 % від нормативної грошової оцінки.

Орендна плата вноситься у такі строки: щомісячно в розмірі: …з 01.01.2010 - № .04.002.0106 15116,87 гривень та № .04.002.0107 9,85 гривень протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Водночас, попри визначення додатковою угодою орендної плати за землю в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, товариство на підставі пп. 288.5.1 ст. 288 ПК України обчислювало орендну плату за землю в мінімальному розмірі - 3 %.

На підставі акту перевірки податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 12 липня 2016 року.

01 серпня 2016 року на адресу Головного управління Державної фіскальної служби в Луганській області надійшла скарга позивача про скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» № НОМЕР_1 від 12 липня 2016 року, яку рішенням контролюючого органу № 449/10/12-32-10-01-04 від 11.08.2016 було залишено без розгляду.

Вважаючи, що Державна податкова інспекція у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області протиправно збільшила ПрАТ «Променергоавтоматика» суму грошового зобовязання за платежем орендна плата з юридичних осіб, останнє звернулось до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалюючи оскаржувану постанову суд першої інстанції встановив, що відповідно до вимог ст. 20 Закону України від 06.10.1998 № 161-XIV «Про оренду землі» (далі Закон № 161-XIV) - редакція, що діяла на момент укладення додаткової угоди) укладений договір оренди підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч. 1 ст. 654 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до вимог статті 14 Закону № 161-XIV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, його типова форма затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 статті 203 ЦК України регламентовано, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом це є одна з шести загальних вимог, додержання яких є необхідно для набуття правочином чинності.

В силу норми ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною четвертою статті 203 цього Кодексу не є підставою недійсності правочину.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що саме по собі недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог закону щодо форми договору не тягне за собою наслідків недійсності правочину. Тому під час визначення розміру орендної плати за землю в спірних правовідносинах мають застосовуватись положення додаткової угоди № 3 від 20.05.2010.

У той же час на підставі аналізу Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII (далі Закон № 1669-VII) та положень ПК України суд першої інстанції постановив рішення щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» № НОМЕР_1 від 12 липня 2016 року, керуючись наступним мотивуванням.

Відповідно до статті 1 Закону № 1669-VII датою початку проведення антитерористичної операції є 14 квітня 2014 року.

Статтею 6 Закону № 1669-VII (в редакції, чинній до 08.06.2016) встановлено, що під час проведення антитерористичної операції звільнено суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності. Як було зазначено, орендована ділянка розташована в м. Сєвєродонецьк Луганської області, яке на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р включено в Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Оскільки ст. 6 Закону № 1669-VII не передбачає виконання субєктом господарювання будь-яких дій, спрямованих на реалізацію її положень, суд першої інстанції дійшов висновку, що в період з 14.04.2014 по 07.06.2016 ПрАТ «Променергоавтоматика» було звільнено від сплати за користування земельною ділянкою комунальної власності. Посилання відповідача на необхідність отримання сертифікату Торгово-промислової палати України спростовано.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія.

По-перше, апеляційний суд не вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що положення Закону № 1669-VII не є податковою пільгою, яка розповсюджується на позивача, не є правом позивача, реалізація якого залежить від дотримання певної процедури.

Підпунктом 16.1.4 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов'язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з вимогами пп. 14.1.175 цієї статті податковий борг - це сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

З приписами пункту 38.1 статті 38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Пунктом 57.1 статті 57 ПК України визначено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормою пункту 287.3 статті 287 ПК України передбачено, що податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1669-VII період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014

На виконання Закону № 1669-VII розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року та від 02.12.2015 № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Статтею 6 Закону № 1669-VII (в редакції, чинній з 02.09.2014 по 07.06.2016) встановлено, що під час проведення антитерористичної операції звільнено субєктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Однак, порядок звільнення від сплати за використання земельними ділянками наведеною нормою не визначений.

Згідно з частиною 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

У відповідності до вимог п.п. 30.1. 30.2, 30.3. 30.3 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов'язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об'єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Платник податків вправі використовувати податкову пільгу з моменту виникнення відповідних підстав для її застосування і протягом усього строку її дії.

За приписами п. 30.4 наведеної норми платник податків вправі відмовитися від використання податкової пільги чи зупинити її використання на один або декілька податкових періодів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Податкові пільги, не використані платником податків, не можуть бути перенесені на інші податкові періоди, зараховані в рахунок майбутніх платежів з податків та зборів або відшкодовані з бюджету.

У відповідності до п. 30.9 цієї статті податкова пільга надається, зокрема, шляхом звільнення від сплати податку та збору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що використання податкової пільги є правом платника податків, а не його обовязком.

Пунктом 54.1 ст. 54 ПК України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Наказом Міністерства доходів і зборів України 30.12.2013 року № 865 затверджено форму податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), зокрема додаток 2 «Відомості про пільги на земельний податок з наявних площ земельних ділянок».

Форма податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), затверджена наказом Міністерства фінансів України від 16 червня 2015 року № 560, також містить в собі графи щодо пільг, у яких зазначається розмір пільги відповідно до законодавства та/або рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, яким пільгу надано.

Колегія суддів вважає, що наведені норми ПК України не суперечать Закону України № 1669-VII, а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було подано податкові декларації з плати за землю за 2013-2016 роки, у яких самостійно визначено суми земельного податку, які підлягають сплаті за даними платника.

Пунктом 56.11 ст. 56 ПК України регламентовано, що не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

Згідно з п. 50.1 ст. 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

В уточнюючих розрахунках позивачем також самостійно визначено суми земельного податку, які підлягають сплаті за даними платника. При цьому ПрАТ «Променергоавтоматика» не скористалось податковою пільгою та не вказувало про це в деклараціях.

З урахуванням викладеного, висновки місцевого суду щодо необхідності визнання протиправним та скасування спірного повідомлення рішення з підстав, зазначеним ним в оскаржуваній постанові, є необґрунтованими. Відтак, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, оскільки колегія суддів погоджується з позицією позивача щодо неможливості застосування положень додаткової угода № 3 від 20.05.2010 до договору № 152 від 01.06.2004.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Статтею 14 Закону № 161-XIV передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, його типова форма затверджується Кабінетом Міністрів України. Зазначена норма не суперечить загальним правилам, наявним в частині четвертій статті 209 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тобто, спірна угода від 20.05.2010 є правочином.

В силу норми ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Будь-яким законом, ані ЦК України, ані Законом № 161-XIV, чи самим договором від 01.06.2004 не визначено, що зміни до нього можуть бути внесені в іншій формі, ніж його укладено. Досягнення сторонами згоди на внесення до нього змін є однією з обовязкових умов правомірності правочину і виконання лише цієї умови не свідчить про те, що інші умови чинності правочину не потрібні.

Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до вимог статей 18, 20 Закону № 161-XIV (в редакції, чинній на час укладання та набрання чинності самого договору № 152 від 01.06.2004) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Як встановив місцевий суд виходячи з викладеного, Закон № 161-XIV не містив на час укладання та набрання чинності самого договору № 152 від 01.06.2004, на час укладення додаткової угоди до договору та на час виникнення спірних правовідносин вимог щодо державної реєстрації внесення змін до договору оренди землі стосовно розміру орендної плати за землю.

З такими висновками також не може погодитись апеляційний суд.

Пунктом 288.1 ст. 288 ПК України в редакції станом до 30.09.2015 була передбачена необхідність державної реєстрації договору оренди землі.

Також, у відповідності до ст. 2 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 1952-IV однією із загальних засад державної реєстрації прав є обовязковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Частиною третьою цієї ж статті визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, роли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Статтею 4 цього ж Закону чітко визначено, що право оренди (суборенди) земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Пунктом 14 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Системний аналіз п. 288.1 ст. 288 ПК України, ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», ст. 654 Цивільного кодексу України та ст.ст. 2, 3,4, 27 Закону № 1952-ІV дає можливість зробити висновок про те, що станом на момент складання податковим органом спірного податкового повідомлення-рішення, підлягали державній реєстрації як договір оренди земельної ділянки, так і внесення змін до нього.

Тобто, додаткова угода № 3 від 20.05.2010 могла набути чинності лише після проходження процедури державної реєстрації. Тому Державна податкова інспекція у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області, приймаючи податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 12 липня 2016 року безпідставно застосувала її положення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є: правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції згідно зі статтею 201 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Відповідно до частини шостої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, витрати позивача по сплаті судового збору складають 4871,12 грн за подання адміністративного позову. Отже ці судові витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області.

Керуючись статями 94, 195, 196, 198, 201, 206, 207, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року в справі № 812/1094/16 за позовом Приватного акціонерного товариства «Променергоавтоматика» до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 12.06.2016 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину постанови Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року в справі № 812/1094/16 з підстав, вказаних в мотивувальній частині даної постанови суду.

В іншій частині постанову суду залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 04 липня 2017 року. Повний текст постанови складений 05 липня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після виготовлення повного тексту.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

ОСОБА_4

ОСОБА_5