Справа № 826/9475/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 липня 2017 року № 826/9475/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Шевченківського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_1, про скасування рішення в частині.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - позивач) до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_1, про скасування постанови про арешт майна боржника від 27.05.2014 року №21671054/9 в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (далі - оскаржувана постанова).

В обґрунтування позову зазначено, що позивач, як іпотекодержатель, має право, у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) забезпеченого іпотекою зобов'язання, одержати задоволення з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/9475/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні, та, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_1 (також далі - третя особа).

Під час переходу до розгляду справи по суті представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Представники позивача та відповідача у відповідне судове засідання не прибули, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторони повідомлені належним чином. При цьому, до суду через канцелярію від позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності його представника у порядку письмового провадження. Заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У ході судового розгляду справи у порядку письмового провадження судом, відповідно до ст. 52 КАС України, допущено заміну первинного відповідача на належного - Шевченківський РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач).

Крім того, до суду через канцелярію від відповідача у відповідь на судовий запит надійшли письмові докази, які судом долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

22.12.2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», як банком, та ОСОБА_1, як позичальником, укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (далі - договір кредиту), за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 100000,00 доларів США та сплатити проценти, комісії за його користування. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 505000,00 грн. за курсом Національного банку України на день укладення договору.

Згідно п. 2.1 розділу 2 договору кредиту, у забезпечення виконання зобов'язання позичальника за даним договором банком приймається: застава нерухомості, згідно договору іпотеки від 22.12.2006 року №40945; порука, згідно договору поруки від 22.12.2006 року №81693, укладеного із ОСОБА_2.

Так, в забезпечення належного виконання зобов'язання за договором кредиту, 22.12.2006 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та банком укладено нотаріально засвідчений договір іпотеки №40945, зареєстрований в реєстрі за №7512 (далі - договір іпотеки), за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1

В подальшому, а саме 11.06.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило позивачу, відповідно до договору факторингу №4, свої права вимоги за зобов'язаннями, у тому числі боржника по договору кредиту.

Також, 11.06.2012 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 посвідчено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, у зв'язку із укладенням між цедентом (ПАТ «УкрСиббанк») та цесіонарієм (позивач) договору факторингу №4 від 11.06.2012 року.

Відповідно до умов вказаного вище нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги, цедент передає, а цесіонарій приймає право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку №1 до цього договору, до якого, зокрема включено договір іпотеки №40945.

Як зазначає позивач, 19.05.2016 року, при зверненні до нотаріуса, йому стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки, накладено арешт постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.05.2014 року №21671054/9.

Незгода позивача із вказаною постановою в частині накладення арешту на квартиру, яка є предметом договору іпотеки, та на дату накладення арешту вже перебувала у заставі, зумовила звернення останнього до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, яким було врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час виникнення спірних правовідносин був Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV (далі - Закон), оскільки Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VIII набрав чинності 05.10.2016 року, тобто після прийняття оскаржуваної постанови.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 11 Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону, яка регулює порядок прийняття виконавчого документа до виконання, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з ч. 1 ст. 57 Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

В силу вимог ч. 3 ст. 57 Закону постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Тобто, накладення арешту на майно боржника є правом державного виконавця та знаходиться у межах його компетенції; фактичною підставою для реалізації цього права є виконавчий документ та заява стягувача; арешт накладається шляхом прийняття державним виконавцем відповідної постанови, яка надсилається органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Суд відхиляє доводи позивача стосовно відсутності у відповідача правових підстав для накладення арешту на спірне нерухоме майно з тих підстав, що накладення арешту унеможливлює реалізацію позивачем першочергового права задоволення вимог до боржника за рахунок предмета іпотеки, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1, ч. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку".

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання і спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком іпотекодержателя.

Суд звертає увагу, що Законом право державного виконавця на накладення арешту на майно боржника не обмежено перебуванням такого майна у іпотеці та не встановлено обов'язку державного виконавця при накладенні арешту на майно боржника здійснити перевірку відсутності обтяження зазначеного майна іпотекою.

З огляду на викладене, враховуючи те, що накладення арешту на майно у виконавчому провадженні не є актом звернення стягнення на майно, а є дією, спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому, а також те, що стягнення коштів за рахунок предмета іпотеки можливо лише у випадку порушення боржником основного зобов'язання, а залишок коштів після задоволення вимог іпотекодержателя використовується для задоволення вимог інших стягувачів, суд дійшов висновку, що факт накладення арешту на предмет іпотеки не може порушувати переважне право іпотекодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності чи відсутності у ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту, її суми, того чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки, і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди потенційним інтересам позивача, та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

Зазначені обставини є суттєвими для правильного застосування приписів ч. 3 ст. 54 Закону, адже правила цієї норми допускають можливість стягнення коштів на користь стягувача, який не є заставодержателем, у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Київського апеляційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 07.07.2015 року №826/3818/15.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем вимога не може бути задоволена, оскільки є необґрунтованою.

До того ж, суд зазначає, що твердження позивача про те, що наявність арешту, накладеного на нерухоме майно позичальника, перешкоджає реалізації права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, є недобросовісними, адже з наявної у матеріалах справи копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майн щодо об'єкта нерухомого майна від 19.05.2016 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1, є позивач на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.07.2015 року, індексний номер 23145109, дата державної реєстрації 24.07.2015 року.

При цьому, суд звертає увагу, що з інформації, яка міститься у комп'ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2016 року в адміністративній справі №826/4908/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 року, визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової С.С. від 24.07.2015 року №23145109.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Шевченківського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_1, про скасування рішення в частині є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Копії постанови направити (вручити) сторонам та третій особі (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда