Справа № 808/919/17
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року о 12 год. 05 хв.Справа № 808/919/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Стрельнікової Н.В., за участю секретаря судового засідання Батигіна О.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Господарського суду Запорізької області

про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду (далі - суд) із позовом до Господарського суду Запорізької області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії господарського суду Запорізької області щодо відмови у нарахуванні та виплати позивачці вихідної допомоги судді у звязку з відставкою;

зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачці вихідну допомогу судді у звязку з відставкою, без сплати податку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування позовних вимог посилається на приписи Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та зазначає, що з 19.08.2002 по 12.10.2016 перебувала на посаді судді господарського суду Запорізької області. Вказує, що наказом №30к від 12.10.2016 була відрахована зі штату суду у звязку з відставкою, станом на 12.10.2016 стаж роботи склав 37 років 04 місяців 21 день. 10.11.2016 звернулася до відповідача із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, але їй листом № 08-13-01/741/2017 від 14.03.2017 було відмовлено в задоволенні на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким скасована вихідна матеріальна допомога судді у відставці. Ураховуючи викладене, позивач вважає протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги із посиланням на положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», оскільки правовідносини між сторонами виникли до прийняття зазначених законів.

Позивач у судове засідання не прибула, 14.06.2017 надала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, до суду надіслав письмові заперечення (вх. № 11856 від 21.04.2017, а.с. 37-38), у яких проти задоволення позову заперечує у повному обсязі та просить розглянути справу без участі представника відповідача. Зокрема зазначає, що 22.09.2016 Верховна Рада України прийняла постанову №1600-VІІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Запорізької області, зі складу господарського суду Запорізької області ОСОБА_1 відраховано 12.10.2016 на підставі наказу суду від 12.10.2016 №30к. Вказує, що частина перша статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена із зазначеного Закону згідно із Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні». Враховуючи викладене, на думку відповідача, підстав для виплати такої допомоги з 01.04.2014 не має. Додатково повідомляє, що господарським судом Запорізької області направлявся запит до Державної судової адміністрації України про надання розяснення щодо порядку нарахування, виплати та розміру вихідної допомоги судді у звязку з виходом у відставку, на який отримано відповідь, що долучено відповідачем до матеріалів справи. З урахуванням вищезазначеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи подані клопотання представників сторін, відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу за відсутності сторін у порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини 1 статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали та зясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 19.08.2002 по 12.10.2016 перебувала на посаді судді господарського суду Запорізької області, що також підтверджується трудовою книжкою (а.с.27-29).

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 №1600-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді господарського суду Запорізької області у звязку з поданням заяви про відставку.

На підставі наказу голови суду від 12.10.2016 №30к суддю Шевченко Т.М. відраховано зі складу суддів господарського суду Запорізької області 12 жовтня 2016 року у звязку з виходом у відставку.

Позивач звернулася до господарського суду Запорізької області із відповідною заявою від 10.11.2016 щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (а.с.30).

Однак, листом від 14.03.2017 № 08-13-01/741/2017 відповідач повідомив ОСОБА_1 із посиланням на приписи Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 01.04.2014 відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні») щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплати йому вихідної допомоги. Крім того, позивача повідомлено, що господарським судом Запорізької області неодноразово направлялись запити до Державної судової адміністрації України про надання розяснення щодо порядку нарахування, виплати та розміру вихідної допомоги судді у звязку з виходом у відставку (а.с.31-32).

Так, листом від 06.10.2016 №10-7227/16 ДСА України повідомило господарський суд Запорізької області, що оскільки заяви суддів подані до Вищої ради юстиції та постанови про відставку прийняті Верховною Радою України після набрання чинності вказаними змінами до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 01.04.2014 відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»), правові підставі для нарахування та виплати зазначеним суддям вихідної допомоги, відсутні (а.с.39)

Не погоджуючись із відмовою відповідача у виплаті названої допомоги, вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

На момент виникнення спірних правовідносин питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначались Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі Закон України №2453-VI).

Відповідно до статті 100 Закону України №2453-VI (в редакції до 1 квітня 2014 року) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі статтею 109 Закону №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною шостою статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України №2453-VI передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (далі вихідна допомога).

Отже, за приписами Закону України №2453-VI в редакції до 1 квітня 2014 року суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача постанови Верховної Ради України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом із цим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді та відрахування позивача зі штату господарського суду Запорізької області, набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01.04.2014, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII виключено статтю 136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою. В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (22 вересня 2016 року).

У подальшому до Закону України №2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28 березня 2015 року та відповідно до якого Закон України №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону України №2453-VI (в редакції, чинній на момент винесення Верховною Радою України постанови, якою позивача звільнено у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною пятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За приписами статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною шостою статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Таким чином, після викладення в новій редакції та з урахуванням внесених змін Закон України №2453-VI не містить положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

Отже, починаючи з 1 квітня 2014 року та станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку, відсутні.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

На момент реалізації позивачем права на вихід у відставку виплата вихідної допомоги не була передбачена нормами чинного законодавства. Враховуючи чіткість та однозначність визначеності нормативного регулювання даного питання, позивач не могла очікувати на отримання такої вихідної допомоги, у звязку з чим її сподівання не можуть бути визнані законним та правомірними.

Суд вважає необґрунтованим твердження позивача щодо отримання нею права на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку з часу, з якого його стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що передбачена статтею 136 Закону України №2453-VІ виплата вихідної допомоги судді повязувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України №2453-VI в редакції, станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

За таких обставин, суд приходить висновку, що станом на дату звільнення позивача з посади 22 вересня 2016 року, були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку.

Враховуючи, що позивач реалізувала свою власну волю на вихід у відставку, а також була звільнена у відставку постановою Верховної Ради України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. в частині позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки відповідач діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України, а тому правомірно не здійснив їй нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Оскільки вимоги про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції діючій до 27.03.2014) є похідними позовними вимогами від визнання протиправними дій щодо відмови, які відповідачем допущені не були, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову в цій частині також.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

За приписами статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 71, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В. Стрельнікова