Справа № 817/795/17
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2017-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2017 р.Р і в н е 817/795/17
10год. 35хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 ,

відповідача: представник Кулініч Олександр Петрович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Військової частини польова пошта НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ польова пошта НОМЕР_1 ), в якому просив суд:

1. Визнати бездіяльність ВЧ польова пошта НОМЕР_1 щодо не вирішення питання (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 04.12.2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 протиправною;

2. Зобов`язати командування ВЧ польова пошта НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , звільнити ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту;

3. Звернути рішення до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач та представник позивач повідомили суд, що 04.12. 2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України. Строк контракту становив 3 роки. Позивач проінформував командування частини про вступ до навчального закладу та подав рапорт про надання додаткової відпустки. Однак, командуванням було прийнято рішення про продовження дії контракту понад встановлений строк, на період до оголошення демобілізації. Після закінчення строку дії контракту, ОСОБА_1 повторно звертався із рапортами про звільнення відповідно до п. "а" ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", але відповіді досі не отримано. Крім того, позивач посилається на ст.53 Конституції України, як підставу для гарантування державою доступності та безоплатності професійно-технічної та вищої освіти. Зазначив, що підстав для продовження дії контракту у відповідача не було, оскільки на час звернення із відповідними рапортами особливого періоду в України не було, а одностороннє продовження дії контракту є протиправним. З цих підстав, позивач та представник позивача просили позов задовольнити повністю, оскільки продовження дії контракту суперечить нормам Конституції України.

Відповідач ВЧ польова пошта НОМЕР_1 подав заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень зазначив, що законодавчо передбачено, що дія контракту з військовослужбовцем продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації або закінчення особливого періоду. Крім того, відповідач зазначив, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом , дій якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту. Зважаючи на це, з урахуванням дати продовження дії контракту, на підставі наказу командира від 04.12.2016 року, ОСОБА_1 продовжено дію контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації. Таким чином, позивач має право на звільнення зі служби в зв`язку із закінченням контракту починаючи з червня 2018 року. З огляду на вищенаведене, представник відповідача просив суд в задоволенні позову відмовити повністю, оскільки позовні вимоги не відповідають чинному законодавству.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення позивача, представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04.12. 2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_3 , полковника ОСОБА_3 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт).

Контрактом передбачено, що громадянин ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби(п.1 контракту).

Згідно п.3 цього контракту він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.

Відповідно до п.4, сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укласти новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причини, передбаченими нормативними-актами.

Пунктом 9 Контракту передбачено, що умови Контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі (а.с.6).

09.05.2016 року позивача зараховано в списки ВЧ польова пошта НОМЕР_1 на посаду механіка-радіотелефоніста, що підтверджується копією військового квитка від 13.03.2014 року (зворот. бік а.с.7).

Копією наказу від 06.08.2016 року №19-К підтверджено, що ОСОБА_1 зараховано з 01.09.2016 року студентом першого курсу денної форми навчання за напрямами (спеціальностями) за державним замовленням згідно із додатком (а.с.34, 35).

Так, на адресу відповідача було надіслано довідку-виклик № 676 від 14.11. 2016 року від Технічного коледжу Національного університету водного господарства та природокористування, про надання відпустки позивачу строком на 24 дня з 20.11.2016 року по 14.12.2016 року(а.с.36).

На підставі цього, ОСОБА_1 звертався до командування військової частини із рапортом про надання додаткової відпустки.

Крім того, позивачем 04.01.2017 року та 10.02.2017 року подавалися відповідні рапорти командиру ВЧ польова пошта НОМЕР_1 , з проханням звільнити його з лав Збройних сил України відповідно до п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Дані листи надсилалися на адресу відповідача, що підтверджується копією конверта, який повернувся з відміткою поштового органу «за закінченням встановленого терміну зберігання» та копією фіскального чеку від 11.02.2017 року (зворот. бік а. с. 9, 10, 11).

Однак, копією витягу з наказу командира ВЧ польова пошта НОМЕР_1 від 04.12.2016 року, підтверджено, що солдату ОСОБА_1 , водію-електрику відділення штабних машин взводу штабних машин польового вузла зв`язку управління ВЧ польова пошта НОМЕР_1 , з 04.12.2016 року продовжено дію контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації. Підстава ст. 23 ч. 8 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.12).

Вважаючи бездіяльність відповідача неправомірною щодо не вирішення питання припинення (розірвання) контракту, позивач звернувся для захисту свої прав в судовому порядку.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2232-XII від 25.03.1992 року).

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 2 цього Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 19 Закону України №2232-XII від 25.03.1992 року, військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Частиною 4 ст. 19 Закону України №2232-XII від 25.03.1992 року передбачено, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).

Так, у п. 15 Положення зазначено, що з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладаються контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

За змістом ч. 2 ст. 23 Закону України №2232-XII від 25.03.1992 року, для громадян України з числа осіб рядового складу, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється тривалістю 3 роки.

Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 вказаного Закону, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону №2232-XII від 25.03.1992 року, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

Відповідно до п. «б» ч. 2 ст. 26 Закону України №2232-XII від 25.03.1992 року, звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

За приписами п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України №2232-XII від 25.03.1992 року, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту.

Частиною 8 цієї статті передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Таким чином, з системного аналізу вказаних нормативно-правових актів судом встановлено, що законодавець передбачає для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом продовження дій контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації у разі настання особливого періоду, крім випадків передбачених ч. 8 ст. 26 Закону України №2232-XII від 25.03.1992 року.

Визначення поняття «особливого періоду» міститься в абз.11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-XII (далі Закон України від 06.12.1991 року №1932-XII), у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, визначення поняття «особливого періоду» зазначене у ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі Закон України від 21.10.1993 року № 3543-XII), а саме: особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, Указом Президента України від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію», було оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

У зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки у південних і східних регіонах держави внаслідок дальшого втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напроти в державі, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 06.05.2014 року «Про часткову мобілізацію», було оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

У зв`язку з поширенням проявів тероризму на території України, що призводять до загибелі мирного населення, військовослужбовців і працівників військових формувань та правоохоронних органів України у східних регіонах держави, концентрацією угруповань військ (сил) зі значним наступальним потенціалом на території Російської Федерації поблизу державного кордону України, загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України, з метою забезпечення оборони держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію», було оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Указом Президента України від 14.01.2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015року №113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 15.01.2015року № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20.01.2015 року.

Таким чином, з моменту видання Президентом України першого Указу «Про часткову мобілізацію», у державі розпочався та діє особливий період.

Разом з тим, як зазначалося судом, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом передбачено продовження дій контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації у разі настання особливого періоду.

Однак відповідно до п. 15 Положення контракт є актом, що встановлює правові відносини між сторонами під час проходження військової служби та передбачає порядок продовження його дії понад встановлені строки.

Із змісту Контракту від 04.12.2013, укладеного позивачем, судом встановлено, що умови Контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі, тобто шляхом укладення нового контракту.

Жодних дій щодо укладення нового контракту на продовження строку служби ні позивачем ні відповідачем вчинено не було.

Таким чином, закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання та відповідно до п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України №2232-XII від 25.03.1992 року для звільннення з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту.

З огляду на наведене, у відповідача відсутні правові підстави для одностороннього продовження дії контракту, укладеного 04.12.2013 року між позивачем ОСОБА_1 і Міністерством оборони України.

Крім того, суд зазначає, що застережень щодо дії особливого періоду як підстави для продовження контракту у контракті також не містилося.

Отже, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання командування ВЧ польова пошта НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , звільнити ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту з 04.12.2016 року є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Поряд з цим, позивач просить суд визнати бездіяльність ВЧ польова пошта НОМЕР_1 щодо не вирішення питання (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 04.12.2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 протиправною.

Відповідно до ч. 2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Так, суд зазначає, що ВЧ польова пошта НОМЕР_1 вчинено дії щодо продовження дії контракту ОСОБА_1 понад встановлений строк, шляхом видання наказу №353 від 04.12.2016 року, а не бездіяльність про що зазначає позивач.

Таким чином, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії ВЧ польова пошта НОМЕР_1 щодо продовження контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 04.12.2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 , шляхом видання наказу №353 від 04.12.2016 року в частині щодо продовження дії контракту понад встановлений строк ОСОБА_1 .

Також, суд звертає увагу на правову позицію Європейського Суду з прав людини, щодо поняття "якості закону" викладеній у справі «Вєренцов проти України», рішення від 11.04. 2013 року, заява №20372/11. Так, у п. 52 рішення зазначено, що Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія.

Відповідно до ст. 32 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Відповідно до п. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97 від 17.07.1997, Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства України в контексті поняття Європейського Суду з прав людини щодо "якості закону", суд дійшов висновку, що законодавцем наводиться визначення поняття «особливого періоду», яке містить його неоднозначне тлумачення та перешкоджає як позивачу так і відповідачу повною мірою керувати своєю поведінкою в майбутньому, розуміти свої права та обов`язки, в контексті Закону України №2232-XII від 25.03.1992 року.

Вказані обставини стали підставою для протиправних дії ВЧ польова пошта НОМЕР_1 щодо продовження Контракту в односторонньому порядку шляхом видання наказу №353 від 04.12.2016 року.

Також, суд вважає безпідставним посилання відповідача на п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 № 1769-VIII, а саме право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Оскільки, вказаний Закон України був прийнятий 06.12.2016 року, а набрав чинності 07.01.2017 року, тобто після закінчення дії контракту, і на момент виникнення спірних правовідносин ще не набув чинності.

Що стосується позовної вимоги про звернення рішення до негайного виконання, суд зазначає, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на приписи закріплені в ч.1 ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Так, згідно із ч.1 ст.256 Кодексу, негайно виконуються постанови суду про:

1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць;

2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності;

5) уточнення списку виборців;

6) обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання;

7) усунення обмежень у реалізації права на мирні зібрання;

8) накладення арешту на активи, що пов`язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них;

10) повне або часткове зупинення роботи підприємств, окремих виробництв, виробничих дільниць, експлуатації будівель, об`єктів, споруд, цехів, дільниць, а також машин, механізмів, устаткування, транспортних засобів, проведення робіт, у тому числі будівельно-монтажних, випуску і реалізації пожежонебезпечної продукції, систем та засобів протипожежного захисту, надання послуг, якщо це загрожує життю та/або здоров`ю людей.

А тому, предмет позовних вимог виключає можливість звернення даного рішення до негайного виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, у ході судового засідання позивач частково довів суду обґрунтованість позовних вимог, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, частково довів правомірність його дій.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Водночас відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на момент розгляду справи, частково надав суду достатні, беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і частково довів правомірності та обґрунтованості дій. Натомість, факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє часткове підтвердження в ході судового розгляду.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо часткової обґрунтованості позовних вимог, а тому позов необхідно задовольнити частково.

Підстави для застосування ст. 94 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини польова пошта НОМЕР_1 щодо продовження контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укладеного 04.12.2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника Патапова С.М. шляхом видання наказу № 353 від 04.12. 2016 року в частині щодо продовження дії контракту понад встановлений строк ОСОБА_1 .

Зобов`язати командування Військової частини польова пошта НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту з 04.12. 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Зозуля Д.П.