Справа № 826/16311/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 червня 2017 року № 826/16311/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Головного управління ДФС у місті Києві (надалі - відповідач), в якому просить:

- визнати нечинним, протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у м. Києві від 01.09.2016 № 764-о щодо звільнення ОСОБА_1, з моменту його винесення;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки Головного управління ДФС у м. Києві або на аналогічній посаді підрозділу, що виконує завдання та функції управління власної безпеки (у зв?язку зі змінами найменування (реорганізацією) попереднього підрозділу), який існує на день винесення постанови по даній справі;

- стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2016 по день винесення постанови у даній справі.

В обґрунтування своїх заявлених вимог позивач посилається на незаконність звільнення ОСОБА_1 у вересні 2016 року з посади головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки Головного управління ДФС у м. Києві з підстави, передбаченої п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає, що відповідач мав запропонувати йому посаду у новоствореному підрозділі внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у м. Києві як працівнику, який за своїм рівнем кваліфікації та продуктивності праці має переважне право на залишенні на роботі, а саме на відповідній посаді. При цьому, відповідно до наказів ДФС України від 30.12.2015 №1022 «Про скорочення чисельності та введення в дію Структури апарату Державної фіскальної служби України» та від 11.01.2016 №17 «Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови», у Головному управлінні ДФС у м. Києві замість ліквідованого управління власної безпеки було створене аналогічне за переліком функцій та завдань - управління внутрішньої безпеки. Штатний розпис новоутвореного управління передбачав таку ж саму кількість посад головних державних ревізорів-інспекторів, як і реорганізоване (перейменоване) управління власної безпеки, де по день звільнення працював позивач. Таким чином, відповідач у відповідності до чинного трудового законодавства зобов'язаний був запропонувати позивачу рівнозначну посаду в управлінні внутрішньої безпеки, що натомість виконано не було.

У призначене судове засіданні 11.04.2017 позивач не з'явився та явку уповноваженого на представництво його інтересів представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та попередньо подав до канцелярії суду клопотання від 06.04.2017 про проведення судового засідання за його відсутності.

Представник відповідача у відповідному судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на доводи наведені в тексті його письмових пояснень. Зокрема, представник відповідача зазначив, що оскаржуваний наказ №764-ц від 01.09.2016 виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством. ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади у зв'язку з реорганізацією ГУ ДФС у м. Києві, в ході якої було ліквідовано управління власної безпеки, та скороченням кількості працівників відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України на підставі зазначеного наказу. Попередньо, 10.02.2016 позивача у встановленому письмовому порядку було попереджено про вивільнення та одночасно запропоновано переведення останнього на рівнозначну вакантну посаду - головного державного ревізора-інспектора відділу досудового супроводження спорів з оподаткування податком на додану вартість та податком на прибуток юридичного управління ГУ ДФС у м. Києві. Оскільки від запропонованої рівнозначної вакантної посади ОСОБА_1 відмовився, а також з урахуванням факту перебування позивача на лікарняному до 23.09.2016, його звільнено з займаної посади 26.09.2016 відповідно до наказу № 764-ц від 01.09.2016 в редакції наказу № 889-о від 20.10.2016.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з неявкою позивача та/або його представника у судове засідання 11.04.2017 суд, керуючись ч. 6 ст. 128 КАС України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 упродовж періоду з 01.09.2001 по 11.10.2010 працював в органах державної податкової служби, в тому числі на посадах головного державного податкового інспектора сектору спеціальних режимів оподаткування відділу податку на прибуток та інших податків і зборів (обов'язкових платежів), головного державного податкового ревізора-інспектора сектору перевірок відшкодування податку на додану вартість відділу контрольно-перевірочної роботи, начальника відділу по взаємодії з правоохоронними органами управління аудиту юридичних осіб, начальника відділу міжрайонної та міжрегіональної координації управління податкового контролю юридичних осіб (в матеріалах позову наявна копії аркушів трудової книжки ОСОБА_1.).

Наказом Головного управління Міндоходів у м. Києві від 27.09.2013 №420-о позивач призначений на посаду головного державного ревізора-інспектора управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів у м. Києві, а відповідно до наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 06.04.2015 № 8-о - переведений до Головного управління ДФС у м. Києві на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки.

Згідно з даними затвердженого 20.01.2015 штатного розпису ГУ ДФС у м. Києві на 2015 рік, копія якого надана відповідачем до матеріалів справи, у складі Головного управління функціонувало управління власної безпеки загальною чисельністю 46 штатних одиниць, яке складалося з таких структурних відділів: оперативного відділу (чисельністю 11 штатних одиниць, в тому числі: заступник начальника управління - начальник відділу, заступник начальника відділу, старші оперуповноважені з особливо важливих справ - 9 штатних одиниць), відділу зонального контролю (чисельністю 8 штатних одиниць, в тому числі: начальник відділу, заступник начальника відділу, старші оперуповноважені з особливо важливих справ - 8 штатних одиниць), відділ інформаційно-аналітичного забезпечення (чисельністю 6 штатних одиниць, в тому числі: начальник відділу, старший оперуповноважений з особливо важливих справ - 2 штатні одиниці, головний державний ревізор-інспектор - 3 штатні одиниці), відділ оперативного забезпечення (чисельністю 19 штатних одиниць, в тому числі: начальник відділу, старший оперуповноважений з особливо важливих справ - 18 штатних одиниць).

За змістом Положення про управління власної безпеки Головного управління ДФС у м. Києві, затвердженого наказом ГУ ДФС у м. Києві № 960 від 05.08.2015, назване управління є самостійним структурним підрозділом Головного управління ДФС у м. Києві та функціонально підпорядковується Головному управлінню власної безпеки ДФС України. Управління власної безпеки також є оперативним підрозділом податкової міліції, що підпорядковується безпосередньо начальнику Головного управління власної безпеки та його заступникам, і роботу якого спрямовує й координує начальник ГУ ДФС згідно з наказом про розподіл обов'язків між керівництвом ГУ ДФС. Основними завданнями управління власної безпеки є: забезпечення в ГУ ДФС, підпорядкованих державних податкових інспекціях та Київської міської митниці ДФС безпеки діяльності, а також державних службовців та працівників від протиправних посягань, пов'язаних із виконанням ними службових обов'язків; здійснення в межах своїх повноважень, передбачених законом, заходів щодо запобігання корупції і контроль за їх реалізацією у ГУ ДФС, підпорядкованих ДПІ та Митниці; виявлення причин та умов, що призвели до вчинення кримінальних та інших правопорушень у сфері оподаткування, митній та бюджетній сферах, вживає заходів до їх усунення. До складу управління власної безпеки входять структурні підрозділи відповідно до структури ГУ ДФС, затвердженої у встановленому порядку. Особовий склад управління власної безпеки комплектується з числа працівників, які мають вищу юридичну, економічну або іншу спеціальну освіту, а також спеціальні звання податкової міліції або ранг державного службовця.

В подальшому, керуючись положеннями постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій» від 12.03.2005 № 179 (зі змінами та доповненнями), та з метою оптимізації чисельності територіальних органів ДФС, наказом Державної фіскальної служби України «Про скорочення чисельності територіальних органів ДФС» від 13.08.2015 № 605 було вирішено ліквідувати у складі головних управлінь ДФС в областях та м. Києві, Центрального офісу підрозділи власної безпеки.

Наказами ДФС України від 25.12.2015 № 996 «Про скорочення чисельності працівників податкових органів ДФС», від 30.12.2015 № 1022 «Про затвердження та введення в дію Структури апарату Державної фіскальної служби України» та від 11.01.2016 № 17 «Про введення в дію Структури територіальних органі ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови» передбачалося формування нових організаційних структур і штатних розписів територіальних органів ДФС.

Наказом ГУ ДФС у м. Києві від 27.01.2016 № 218 «Про введення в дію Організаційної структури та Штатного розпису Головного управління ДФС у м. Києві» було з 1 лютого 2016 року введено в дію затверджені 26.01.2016 Головою Державної фіскальної служби України Організаційну структуру та Штатний розпис ГУ ДФС у м. Києві, та одночасно замість ліквідованого управління власної безпеки у складі ГУ ДФС у м. Києві створено управління внутрішньої безпеки чисельністю 30 штатних одиниць (з них у відділі оперативних заходів в податковій сфері - 14 штатних одиниць, відділі оперативних заходів в митній сфері - 8 штатних одиниць, та в організаційно-аналітичному відділі - 6 штатних одиниць).

10.02.2016 позивачу вручено попередження про вивільнення із займаної посади у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників та за відсутності можливості подальшого використання на службі. В цьому повідомленні ОСОБА_1 повідомлено про відсутність в ГУ ДФС у м. Києві станом на 10.02.2016 вакантних посад. Згодом позивачу було запропонована вакантна посада головного державного ревізора-інспектора відділу досудового супроводження спорів з оподаткування податку на додану вартість та податку на прибуток юридичного управління ГУ ДФС у м. Києві. Від переведення на запропоновану посаду позивач відмовився, про що 1 вересня 2016 зазначив у повідомленні про наступне вивільнення від 10.02.2016.

Наказом начальника ГУ ДФС у м. Києві від 01.09.2016 № 764-о «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача звільнено з 05.09.2016 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки Головного управління ДФС у м. Києві, у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Підставою для прийняття наказу про звільнення позивача зазначено попередження про наступне вивільнення.

Наказом начальника ГУ ДФС у м. Києві від 20.102016 № 889-о у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 на день його звільнення з посади наказано перенести дату звільнення - 05.09.2016 на перший робочий день після закінчення хвороби та вихідних днів, тобто на 26.09.2016, з підстави надання позивачем лікарняних листів закладів охорони здоров?я серії АДА № 440311 від 02.09.2016 та серії АДА № 482977 від 12.09.2016.

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Розглядаючи справу по суті виходив з наступного.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус позивача, як державного службовця, а також правовідносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням і припиненням державної служби врегульовані Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ, який набув чинності з 01 травня 2016 року (далі по тексту - Закон № 889-VІІІ).

Статтею 83 цього Закону встановлені підстави для припинення державної служби, серед них, в тому числі за ініціативою суб'єкта призначення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення, зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ).

У свою чергу, за приписами ст. 51 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), які кореспондуються зі ст. 43 Конституції України, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 4 ст. 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 40 цього Кодексу звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Нормами ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Виходячи з нормативного тлумачення наведених положень КЗпП України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також у випадку масового вивільнення довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

При цьому, як відзначив Верховний Суд України в тексті своєї постанови від 23.03.2016 у справі № 6-2748цс15, під час звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що з метою проведення реорганізації та скорочення штатної чисельності ГУ ДФС у м. Києві, наказом начальника ГУ ДФС у м. Києві від 27.01.2016 №218 починаючи з 1 лютого 2016 року в дію введені нові організаційна структура та штатний розпис ГУ ДФС у м. Києві, затверджені 26.01.2016 Головою Державної фіскальної служби України. Згідно цього ж наказу ГУ ДФС у м. Києві від 27.01.2016 №218 ліквідованого управління власної безпеки чисельністю 46 штатних одиниць (в якому працював ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки ГУ ДФС у м. Києві) у складі ГУ ДФС у м. Києві був створений новий структурний підрозділ - управління внутрішньої безпеки чисельністю 30 штатних одиниць.

Суд звертає увагу на те, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо.

Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09.12.2010 № К-20764/08.

Проаналізувавши зміст положень Тимчасового положення про управління внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у м. Києві, затвердженого наказом ГУ ДФС у м. Києві від 07.04.2016 № 1925, суд встановив, що загалом правовий статус, зміст завдань і основних функцій, а також порядок укомплектування управління внутрішньої безпеки аналогічні тим, що були визначені для попередньо ліквідованого управління власної безпеки ГУ ДФС у м. Києві.

За затвердженими 26.01.2016 організаційною структурою ГУ ДФС у м. Києві та штатним розписом на 2016 рік ГУ ДФС у м Києві передбачалося, що у складі новоствореного управління внутрішньої безпеки мали функціонувати відділ оперативних заходів в податковій сфері (зі штатною чисельністю 14 працівників), відділ оперативних заходів в митній сфері (зі штатною чисельністю 8 працівників) та організаційно-аналітичний відділ (зі штатною чисельністю 6 працівників). При цьому, в організаційно-аналітичному відділі управління внутрішньої безпеки, так само як у відділі інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки, за затвердженим штатним розписом передбачалися 3 посади головних державних ревізорів-інспекторів. В інших структурних підрозділах управління внутрішньої безпеки посади головного державного ревізора-інспектора не передбачалося.

Дослідивши надані представником відповідача до матеріалів справи копії переліків змін до штатного розпису на 2016 рік ГУ ДФС у м Києві, а саме: перелік змін № 1 від 18.03.2016, перелік змін № 6 від 27.05.2016 (введений в дію з 1 травня 2016 року), перелік змін № 7 від 15.06.2016 (введений в дію з 1 травня 2016 року) та перелік змін № 9 від 30.06.2016 суд встановив наступне. Станом на день попередження позивача про вивільнення (тобто, 10.02.2016) у складі організаційно-аналітичного відділу новоствореного управління внутрішньої безпеки ГУ ДФС у м. Києві передбачалися 3 штатні одиниці посад головного державного ревізора-інспектора. Відповідно до затвердженого 18.03.2016 Переліку змін № 1 зі штатного розпису на 2016 рік (введеного в дію з 1 лютого 2016 року) зі складу організаційно-аналітичного відділу управління внутрішньої безпеки взагалі було виведено посаду головного державного ревізора-інспектора, та загальні кількість штатних одиниць у вказаному відділі була скорочена до 2 одиниць (посади: начальник відділу та старший оперуповноважений з особливо важливих справ). Загальна кількість затверджених штатних одиниць ГУ ДФС у м. Києві становила 1664, в тому числі 26 в управлінні внутрішньої безпеки. Відповідно до Переліку змін № 6 від 27.05.2016 (введені в дію з 1 травня 2016 року), загальна кількість штатних одиниць ГУ ДФС у м. Києві скорочено до 1651, в тому числі в управлінні внутрішньої безпеки - до 22 штатних одиниць. Відповідно до Переліку змін № 7 від 15.06.2016 (введені в дію з 1 травня 2016 року), при загальній кількості штатних одиниць ГУ ДФС у м. Києві (1651) зі складу організаційно-аналітичного відділу управління внутрішньої безпеки було виведено та одночасно введено 3 штатні одиниці посади головного державного ревізора-інспектора. Відповідно до Переліку змін № 9 від 30.06.2016, при загальній кількості штатних одиниць ГУ ДФС у м. Києві (1651) зі складу відділу оперативних заходів у податковій сфері управління внутрішньої безпеки виведено 2 штатні одиниці посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ та одночасно введено 2 штатні одиниці за посадами заступник начальника відділу та головний державний ревізор-інспектор.

Наявні матеріали справи свідчать, що як на момент попередження ОСОБА_1 в порядку п. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення з посади, так і на момент прийняття рішення про його звільнення з посади (наказ від 01.09.2016 № 764-о) при скороченні загальної чисельності штатних одиниць управління внутрішньої безпеки, у складі організаційно-аналітичного відділу передбачалися 3 штатні одиниці за посадою головного державного ревізора-інспектора, а з кінця червня 2016 року - ще 1 штатна одиниця за вказаною посадою у іншому відділі управління внутрішньої безпеки ГУ ДФС у м. Києві. Тобто, скорочення посад головного державного ревізора-інспектора у складі новоствореного структурного підрозділу (управління) ГУ ДФС у м. Києві на вказані періоди фактично не відбулося, а були скорочені посади начальника, заступника начальника та старшого оперуповноваженого у відділах управління.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

В ході розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, всупереч вимог ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 і ч. 2 ст. 71 КАС України, не підтвердив документально обставини скорочення штатних одиниць посади головного державного ревізора-інспектора в управлінні власної безпеки/управлінні внутрішньої безпеки ГУ ДФС у м. Києві внаслідок проведеної реорганізації ГУ ДФС у м. Києві та про відображення у попередженні ОСОБА_1 про наступне вивільнення від 10.02.2016 достовірної інформації щодо відсутності таких вакантних посад.

За приписами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Також, абз. 1 і 2 ст. 42-1 цього Кодексу передбачено, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган провадить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором.

Суд встановив, що під час ознайомлення з попередженням про вивільнення та в подальшому посада головного державного ревізора-інспектора в організаційно-аналітичному відділі управління внутрішньої безпеки ГУ ДФС у м. Києві в якості вакантної відповідачем позивачу відповідачем не пропонувалася, натомість було повідомлено про відсутність вакантних посад в управлінні внутрішньої безпеки та запропоновано як рівнозначну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу досудового супроводження спорів з оподаткування податку на додану вартість та податку на прибуток юридичного управління ГУ ДФС у м. Києві.

Пояснення та документальні докази на підтвердження фактів призначення на вакантні посади головного державного ревізора-інспектора організаційно-аналітичного відділу управління внутрішньої безпеки до дня звільнення позивача з посади осіб, які мали перед ним переважне право на переведення на такі посади згідно зі ст. 42 КЗпП України (в тому числі з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці) відповідач без поважних причин до суду не надав.

Враховуючи вище наведене суд приходить до висновку про не надання відповідачем до суду доказів пропозиції позивачу іншої роботи на рівнозначній посаді одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, як того вимагає ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України (оскільки, як було встановлено судом, інформація про відсутність станом на 10.02.2016 та у період з 01.05.2016 по 01.09.2016 вакантних посад головного державного ревізора-інспектора організаційно-аналітичного відділу управління внутрішньої безпеки, одна з яких могла бути запропонована позивачу, спростовується даними штатного розпису на 2016 рік ГУ ДФС у м. Києві зі змінами), що свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на виконання ним вимог трудового законодавства в частині надання ОСОБА_1 перед звільненням пропозиції про переведення останнього на рівнозначну вакантну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу досудового супроводження спорів з оподаткування податку на додану вартість та податку на прибуток юридичного управління ГУ ДФС у м. Києві, оскільки у матеріалах справи відсутні документи, що характеризують таку посаду як рівнозначну посаді головного державного ревізора-інспектора організаційно-аналітичного відділу управління внутрішньої безпеки ГУ ДФС у м. Києві.

Додатково в тексті позову позивач зазначив, що навесні 2016 року він звернувся до начальника ГУ ДФС у м. Києві Демченко Л.Д. з письмовою заявою про призначення його на посаду головного державного ревізора-інспектора організаційно-аналітичного відділу управління внутрішньої безпеки ГУ ДФС у м. Києві. Ця заява ОСОБА_1 була погоджена керівником названого Управління, про що свідчить напис на заяві наступного змісту: «Клопочу по суті рапорту Начальник УВБ ГУ ДФС у м. Києві полковник п/міліції (особистий підпис) А.В. Лепеха», однак по суті не розглянута. Копія вказаної заяви позивача без дати та без резолюції відповідального структурного підрозділу ГУ ДФС у м. Києві наявна у матеріалах справи.

Обставини надходження такої заяви ОСОБА_1 щодо його згоди на переведення на посаду головного державного ревізора-інспектора організаційно-аналітичного відділу управління внутрішньої безпеки ГУ ДФС у м. Києві до Головного управління до дати звільнення позивача відповідачем жодним чином спростована не була. Документальні докази розгляду цієї заяви позивача по суті відповідач суду не надав.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача з його згоди на іншу роботу за рівнозначною посадою - посадою головного державного ревізора-інспектора організаційно-аналітичного відділу управління внутрішньої безпеки ГУ ДФС у м. Києві, та/або доказів відсутності роботи за цією посадою до дня звільнення позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням ст.ст. 36, 40, 42, 42-9, 43 КЗпП України, оскільки ГУ ДФС у м. Києві не було виконано свого обов'язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі та не запропоновано всі наявні інші вакантні посади одночасно з попередженням про звільнення.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що наказ ГУ ДФС у м. Києві від 01.09.2016 № 764-о підлягає скасуванню як протиправний.

Частиною 2 ст. 162 КАС України визначено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи, що наказом ГУ ДФС у м. Києві від 20.10.2016 № 889-о змінено дату звільнення позивача із займаної посади, суд приходить до висновку, що для належного захисту прав та законних інтересів позивача даний наказ також підлягає скасуванню як похідний від наказу про звільнення з роботи.

Що стосується позовних вимог позивача про зобов'язання ГУ ДФС у м. Києві поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки ГУ ДФС у м. Києві або на посаді рівнозначній тій, яку він займав, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Нормами КАС України передбачено, що суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб захисту, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (ст.ст. 7, 8, 11, 162 КАС України).

Враховуючи те, що позивача було протиправно звільнено з державної служби, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки ГУ ДФС у м. Києві, тобто з 26.09.2016.

В даному випадку суд керується також правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 (№ рішення у ЄДРСР 41602330), відповідно до якої у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

При цьому, суд звертає увагу, що, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Стосовно правомірності позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд дійшов наступного висновку.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Так, згідно довідки ГУ ДФС у м. Києві від 04.10.2016 року №05-934 про обчислення середньої заробітної плати ОСОБА_1, за останні 2 календарні місяці роботи (липень і серпень 2016 року) середньомісячна зарплата позивача складає 5506,36 грн., з урахуванням того, що середньоденна заробітна плата становить 250,29 грн. Достовірність та правильність таких сум позивачем в межах спору не заперечуються, а тому суд відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України приходить до висновку про визнання цих обставинам сторонами та відсутність необхідності у їх додатковому доказуванні.

Позивача звільнено з державної служби в ГУ ДФС у м. Києві згідно з наказом ГУ ДФС у м. Києві від 01.09.2016 року №764-о з урахуванням змін внесених наказом ГУ ДФС у м. Києві від 20.10.2016 року №889-о, з 26.09.2016 року.

Відповідно до листів Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів в у 2016 році становила: у вересні - 22, у жовтні - 20, у листопаді - 22, у грудні - 22, та в 2017 році: у січні 2017 року - 20, у лютому 2017 року - 20, у березні 2017 року - 22, у квітні 2017 року - 19, у травні 2017 року - 20, у червні 2017 року - 20.

Вимушений прогул позивача з 27.09.2016 року (наступний робочий день за днем звільнення) по 26.06.2017 року (дата ухвалення судом рішення).

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача за 2016 рік становить 68 днів, за 2017 рік - 113 днів. Відповідно середній заробіток ОСОБА_1, за час вимушеного прогулу з 27.09.2016 року по 26.06.2017 року складає 46804,23 грн.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КЗпП України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак постанова суду в частині поновлення позивача на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки ГУ ДФС у м. Києві та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не було доведено суду правомірність оскаржуваних рішень (наказів).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 11, 94, 158-163, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління ДФС у м. Києві від 01.09.2016 року №764-о про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки Головного управління ДФС у м. Києві відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління ДФС у м. Києві від 20.10.2016 року №889-о, яким внесені зміни до наказу начальника Головного управління ДФС у м. Києві від 01.09.2016 року № 764-о.

Зобов'язати Головне управління ДФС у м. Києві поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки Головного управління ДФС у м. Києві.

Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 46804,23 грн.

Допустити негайне виконання цього рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління власної безпеки Головного управління ДФС у м. Києві та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 5506,36 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов