Справа № 521/6204/17
Суддя: Поліщук І. О.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №521/6204/17
Провадження № 2-а/521/233/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року суддя Малиновського районного суду м. Одеси Поліщук І.О., розглянувши у порядку скороченого провадження матеріали справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому просить суд визнати незаконним рішення Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси № 1801 від 24.03.2017 про відмову йому у призначенні пенсії за вислугу років на підставі ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року); зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси прийняти рішення про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року) з 15 грудня 2015 року; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси нарахувати та виплачувати йому пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 15 879.65 грн. відповідно до довідки прокуратури Одеської області №456 від 19.08.2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 15 грудня 2015 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував посиланнями на нормативно-правові акти, доданими до позову письмовими доказами та матеріалами судової практики. У адміністративному позові позивач зазначив, що 15.03.2017 року він звернувся до управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси із заявою про призначення йому з 15.12.2015 року пенсії за вислугу років відповідно до ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року). За розрахунками позивача, проведеними ним на підставі доданих до позову документів та ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року) загальна вислуга років, яка дає йому право виходу на пенсію як працівнику органів прокуратури України, складає 21 рік 7 днів, що більше, ніж передбачена у згаданій нормі Закону вимога щодо необхідної вислуги років не менше 20 років. Однак, 24.03.2017 року управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси своїм рішенням № 1801 відмовило позивачу у призначенні йому пенсії за вислугу років, посилаючись на те, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213, а також Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Як йдеться в рішенні відповідача, з 01.06.2015 року пенсії за нормами Закону України «Про прокуратуру» не призначаються. Розрахована відповідачем на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII вислуга років позивача складає 20 років 11 місяців, в тому числі стаж роботи на прокурорських посадах - 18 років 1 місяць 13 днів. Як вважає позивач, висновку про наявність або відсутність підстав для призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року) управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси в своєму рішенні № 1801 від 24.03.2017 року не навело. З урахуванням того, що відповідач ґрунтував своє рішення, в тому числі, на положеннях ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, позивач прийшов до висновку про те, що при розгляді його заяви управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси керувалось саме цим Законом. Позивач вважає, що рішення управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси № 1801 від 24.03.2017 року не відповідає положенням Конституції України та змісту ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року), а тому є незаконним і необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Далі в своєму позові позивач зазначив, що з 20.11.1996 року по 14.12.2015 року включно він працював в органах прокуратури Одеської області. Наказом Генерального прокурора України № 1182к від 14.12.2015 його звільнено з посади Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора та з органів прокуратури з 14.12.2015 у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що не позбавило його права виходу не пенсію за вислугу років. Таким чином, позивач вважає, що загальний стаж роботи позивача в органах прокуратури на момент звільнення, тобто на 14.12.2015, становив 19 років 24 дні. Як зазначає позивач, відповідно до ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року) працівник прокуратури має право на зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду строкової військової служби. З 14.05.1989 року по 26.04.1991 року позивач проходив строкову військову службу, період якої складає 1 рік 11 місяців 13 днів. Отже, загальний стаж роботи, який надає позивачу право на пенсійне забезпечення, складає 21 рік 7 днів (19 р. 24 д. + 1 р. 11 м. 13 д.). Звертаючись до управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси із заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач вимагав призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року), а не на підставі ст. 86 діючого на момент звільнення з органів прокуратури Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року. Свої вимоги перед пенсійними органами позивач обґрунтував тим, що згідно з ч. 1 ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року), він як прокурор мав право виходу на пенсію за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посаді прокурорів, стажистів не менше 10 років. Однак, як зазначив позивач, Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 року частину першу ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» замінено двома частинами іншого змісту, в зв'язку з чим з 01.10.2011 року необхідна вислуга років, на підставі якої працівники прокуратури отримували право на пенсійне забезпечення, щороку, починаючи з 01.10.2011 року, збільшувалась на 6 місяців. Вказані зміни, на думку позивача, суттєво погіршили становище працюючих працівників прокуратури та обмежили їх в реалізації соціальних гарантій, на які вони розраховували при прийнятті на роботу в органи прокуратури. Позивач звернув увагу, що Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ втратив чинність 15.07.2015 року у зв'язку з прийняттям 14.10.2014 року Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, крім, в тому числі, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 501 Закону попередньої редакції. На думку позивача, діючий на теперішній час Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII призвів до звуження змісту і обсягу його прав, суттєво погіршив його становище та обмежив в реалізації соціальних гарантій, на які він розраховував, працюючи в органах прокуратури близько 20 років, та які гарантувалися державою упродовж дії Закону від 05.11.1991 року № 1789-XII. Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону від 14.10.2014 року №1697-VII, позивачу для призначення пенсії за вислугу років станом на грудень 2015 року необхідно мати спеціальний стаж 22 роки і 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. В зв'язку з цим, позивач вважає, що управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси до його трудових правовідносин з органами прокуратури, які тривали з 20.11.1996 року по 14.12.2015 року, та до гарантованого йому упродовж дії цих правовідносин права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року), не мало права застосовувати погіршуючі положення, внесені до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 року, та Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, оскільки, відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Однак, відповідач не прийняв до уваги доводи позивача та відмовив йому у призначенні пенсії за вислугу років. Крім того позивач вказав, що відмова відповідача у призначенні йому пенсії за вислугу років із посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року є незаконною, оскільки вказаний Закон, по-перше, не стосується питання призначення пенсій за вислугу років, по-друге, даний Закон не може вносити зміни до не чинного Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 року, а тому його дія розповсюджується лише на Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року. До того ж, як зазначає позивач, в п. 29 Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року є посилання на дану редакцію Закону України «Про прокуратуру». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 на думку позивача також не може бути застосований при вирішенні питання про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 року, оскільки: пункт 5 Прикінцевих положень Закону не містить посилання на Закон України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 року. Враховуючи, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 прийнято 02.03.2015 року, а набрав він чинності 01.04.2015 року, то стосувався він саме Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 року, який втратив чинність 15.07.2015 року. В зв'язку з цим, дія Закону України № 213 від 02.03.2015 року на Закон України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 року також втратила чинність. По-друге, Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016 року положення пункту 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». На підтвердження своїх доводів позивач використав поняття конституційної юрисдикції та преюдиціальності, а також навів ряд правових позицій Конституційного Суду України, які стосуються пільг, компенсацій та гарантій пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається спеціальними законами у зв'язку зі здійсненням особливої діяльності (судді, військовослужбовці, працівники правоохоронних органів тощо). Враховуючи позицію Конституційного Суду України у справах даної категорії позивач вважає за можливе до виниклих між ним та управлінням Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси спірних правовідносин застосувати аналогію закону та права. Також в своєму позові позивач послався на правові висновки Конституційного Суду України щодо недопущення скасування чи звуження змісту та обсягу конституційних гарантій прав та свобод людини і громадянина при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. З урахуванням вищенаведеного позивач стверджує, що має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, яка діяла до липня 2011 року, оскільки зазначене право гарантується Конституцією України, рішеннями Конституційного суду України та нормами міжнародного права. З цих підстав позивач вважає, що рішення управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси № 1801 від 24.03.2017 року про відмову в призначенні йому пенсії за вислугу років є незаконним і необґрунтованим. Частиною 1 статті 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. З урахуванням проведених позивачем розрахунків, загальний стаж його роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, складає 21 рік 7 днів, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року), пенсія йому має бути призначена у розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідач надав до канцелярії суду письмове заперечення на адміністративний позов, в якому просив суд відмовити в позовних вимогах ОСОБА_1 в повному обсязі.

У своєму позові позивач заявив клопотання про розгляд справи у порядку скороченого провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1832 КАС України адміністративний позов ОСОБА_1 може бути розглянутий в порядку скороченого провадження, який застосовується в адміністративних справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

З урахуванням розгляду справи у порядку скороченого провадження сторони в судове засідання не викликались.

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження одноособово, дослідивши надані позивачем та наявні в матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши приписи чинного законодавства України, за внутрішнім переконанням та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, суд, з посиланням на чинне національне законодавство, а також враховуючи практику Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами є адміністративно-правовими та врегульовані положеннями КАС України.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, у тому числі органів державної влади.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Судом встановлено, що з 20.11.1996 року по 14.12.2015 року включно ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Одеської області, що підтверджується записами у його трудовій книжці.

Наказом Генерального прокурора України № 1182к від 14.12.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора та з органів прокуратури з 14.12.2015 року у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що не позбавляє його права виходу не пенсію за вислугу років.

Загальний стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури на момент звільнення, тобто на 14.12.2015, становить 19 років 24 дні.

З 14.05.1989 року по 26.04.1991 року, тобто 1 рік 11 місяців 13 днів, ОСОБА_1 проходив строкову військову службу, що підтверджується записами у його військовому квитку.

Закони України «Про прокуратуру» редакцій від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (з наступними змінами та доповненнями) та від 14.10.2014 року №1697-VII передбачають право працівника прокуратури на зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду строкової військової служби.

Таким чином, загальний стаж роботи ОСОБА_1, який може бути врахований при вирішенні питання про право на пенсійне забезпечення, складає 21 рік 7 днів (19 років 24 дні + 1 рік 11 місяців 13 днів).

Згідно з ч. 1 ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції 2001 року), в період дії якого ОСОБА_1 був прийнятий на роботу та працював в органах прокуратури майже 20 років, а з 2001 року майже 14 років, прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посаді прокурорів, стажистів не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ втратив чинність 15.07.2015 року у зв'язку з прийняттям 14.10.2014 року Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII.

На момент звернення ОСОБА_1 до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії і на сьогодні діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, відповідно до ст. 86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Частиною 1 ст. 86 цього ж Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років.

Зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, за нормами цього Закону кожного року погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію.

Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону від 14.10.2014 року №1697-VII позивачу станом на грудень 2015 року потрібно було мати спеціальний стаж 22 роки і шість місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

У той же час, як вже зазначалось, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII, відповідно до статті 501 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мали прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Таким чином, з 2001 року по 2011 рік, коли позивач працював на посадах в органах прокуратури, для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом.

Фактично, діючий на сьогодні Закон від 14.10.2014 року № 1697-VII суттєво погіршив становище позивача та обмежив його в реалізації законних прав та інтересів, які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від 05.11.1991 року № 1789-XII, та на які він розраховував працюючи в органах прокуратури.

Отже, Закон від 14.10.2014 року № 1697-VII значно обмежує права, призводить до звуження їх змісту і обсягу, погіршує матеріальне становище позивача та рівень його життя.

За таких обставин, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII в редакції, які діяла до липня 2011 року.

Зазначене право гарантується Конституцією України, рішеннями Конституційного суду України та нормами міжнародного права.

Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Отже, згідно Основного Закону України, вирішальним є право, а не закон.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 (рішення № 10-рп/2011)).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ враховувати законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

При внесенні змін до законів законодавець повинен додержуватись верховенства права, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, як це гарантовано статтею 22 Конституції України.

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду.

Зокрема, в абзаці шостому пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року № 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення… розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Конституційний Суд України в Рішенні № 9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

В листопаді 1996 року при прийнятті ОСОБА_1 на роботу та у липні 2001 року при внесенні змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ держава в особі органів прокуратури, вступаючи з ним у трудові відносини та продовжуючи їх до моменту його звільнення, в обмін на певні ризики та обмеження, гарантувала йому ряд соціальних гарантій, в тому числі право виходу на пенсію за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років.

Вступаючи з органами прокуратури у трудові правовідносини та продовжуючи їх протягом майже 20 років, ОСОБА_1 розраховував та очікував на отримання соціальних гарантій в обмін на виконання своїх обов'язків з певним ризиком, додатковими психологічними, фізичними та моральними навантаженнями, а також з обмеженнями своїх конституційних прав і свобод у зв'язку з перебуванням на державній службі. Такою гарантією позивач вважав право виходу на пенсію за вислугу років незалежно від віку

Суд погоджується з позицією позивача, що служба в правоохоронних органах, зокрема, в органах прокуратури на посаді слідчого передбачає ряд специфічних вимог до працівників, які дістали своє відображення у законодавстві.

Так, у Рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 Конституційний Суд України визначив, що Конституція України відокремлює категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органів, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їх сімей. ( пункт 3 мотивувальної частини рішення).

До набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року та Кримінально-процесуальним Кодексом України від 13.03.2012 року, за попереднім законодавством обсяг повноважень прокурора та слідчого прокуратури був значно ширше, а отже й психологічне та фізичне навантаження на прокурорів та слідчих було більшим. З урахуванням цього, існуючим на той час законодавством враховувались екстремальні умови праці, пов'язані з ризиком для життя і здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Тому це справедливо компенсувалось наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Аналогічну позицію висловлено в мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99

Отже, задеклароване державою право виходу на пенсію за вислугу років є не пільгою, а гарантією забезпечення професійної діяльності та мотивацією до залучення працівників до роботи, укладення і продовження з ними трудових правовідносин.

Більш широкого тлумачення гарантії Закону України «Про прокуратуру» набули у рішеннях Конституційного Суду України. Так, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, багато пільг, встановлених законами, зокрема Законом України «Про прокуратуру», є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то, відповідно до статті 22 Конституції України, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, рішення від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

У супереч викладеному, Законом від 08.07.2011 року «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI, яким внесено зміни до Закону «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII, а потім до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, викладено такі ж положення, які суттєво звужують зміст і об'єм прав позивача на призначення пенсії, кожного року збільшуючи необхідну вислугу років, що є несправедливим. Більше того, вказаний закон ставить у нерівні умови працівників органів прокуратури, які виконували однакові функціональні обов'язки в однакових умовах та в той же період часу. Як наслідок, прокурори, які працювали в органах прокуратури у той же період що і позивач, але звернулися за пенсією до 2011 року, опинилися в більш сприятливих умовах, хоча виконували однакові функції та мали рівнозначні навантаження і обмеження, пов'язані з виконанням прокурорських функцій тощо.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV рішення Європейського суду є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, а згідно до ст. 17 наведеного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дає підстави для формування позиції, відповідно до якої при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» (Pine Valley Development Ltd and Others vs.Ireland, № 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року), «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (Stretch vs. United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24 червня 2003 року), «Федоренко проти України» ( Fedorenko vs. Ukraine, № 25921/02, рішення від 01 чеврня 2006 року) ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»).

ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Таким чином, статтю 1 вказаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань», у розумінні практики ЄСПЛ, є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

З урахуванням вищенаведених законодавчих та практичних доводів, до виниклих у позивача у 1996 році трудових правовідносин з органами прокуратури та гарантованих йому при прийнятті на роботу соціальних прав на пенсійне забезпечення на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року) не можуть бути застосовані погіршуючі положення Законів України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 року та «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, оскільки це суперечить ст. 58 Конституції України, яка визначає, що закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з приписами частини першої статті 58 Конституції України, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам'ятати, що першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям пізнішого закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати звуження прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-УІІ значно звужено обсяг права позивача на соціальний захист як прокурора, встановлений Конституцією України та спеціальним законами в частині права на отримання пенсії, яке існувало до 2011 року, що суперечить статті 58 Конституції України.

Фактично наведеним Законом встановлено менш сприятливі умови соціального захисту прокурорів порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені в період з 2001 по 2011 рік, що означає порушення конституційного принципу рівності всіх перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).

Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

Відповідачем відмовлено у призначенні позивачу пенсії за вислугою років із посиланням на пункт 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015р. №213-VIII.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі (№ 1-8/2016) за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнані неконституційними положення пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів«.

Враховуючи позицію Конституційного Суду України по справі № 1-8/2016 суд вважає можливим до спірних правовідносин застосувати аналогію закону та права.

Пунктом 4 ст. 9 КАС України передбачено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року, використаний відповідачем при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за вислугу років, не стосується питання призначення пенсій за вислугу років.

На підставі викладеного суд вважає, що управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси незаконно відмовило позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, так як відповідно до поданих ним документів, загальний стаж роботи для вислуги років у нього склав 21 рік 7 днів, з яких 19 років 24 дні стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих, та 1 рік 11 місяців і 13 днів строкова військова служба.

Частиною 1 статті 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідно до частини 2 статті 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Частиною 13 статті 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ) встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до довідки прокуратури Одеської області від 19.08.2016 року № 456 заробітна плата позивача станом на 15.12.2015 року складала: оклад - 3393,00 грн., класний чин - 135 грн., вислуга років (30%) - 1058,40 грн. Інші виплати, які передбачені законодавством, склали 11293,35 грн.

Отже, сума заробітної плати ОСОБА_1 для нарахування йому пенсії у межах максимальної становить 15879,65 грн.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з положень ст. 22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи позивача.

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує Конституцію України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, а відповідно до ст. 17 наведеного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини за результатами розглянутих певних справ зробив висновок, що законні очікування заявників підлягають правовому захисту наряду з майновими правами та правом власності. (справи: Pine Valley Development Ltd and Others vs.Ireland, № 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року; Stretch vs. United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24 червня 2003 року; Fedorenko vs. Ukraine, № 25921/02, рішення від 01 червня 2006 року).

У даному випадку очікування позивача на соціальні гарантії та матеріальне пенсійне забезпечення, що ґрунтувались на приписах Закону, якій мав чинність під час його роботи в органах прокуратури строком більш ніж 10 років, суд вважає законними, а отже такими, що підлягають судовому захисту у разі їх невизнання іншими особами.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-163, 183-2 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати відмову Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення за № 1801 від 24.03.2017 року.

Зобов'язати Малиновське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 15 879,65 гривень відповідно до довідки прокуратури Одеської області від 19.08.2016 року № 456 про розмір місячного заробітку, починаючи з 15 грудня 2015 року (з дня звернення за пенсією).

Постанову суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня отримання постанови.

У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Поліщук І.О.