Справа № 820/1049/17
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

27 червня 2017 р. № 820/1049/17

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Рубан В.В.,

суддів - Волошина Д.А., Мороко А.С.

за участі

секретаря судового засідання -Абояна І.І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представник відповідачів - Кезля М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.01.2017р. № 1-17;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 15.09.2016р. № 151;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином Нігерії, 26.08.2016р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але 16.09.2016р. отримав повідомлення №71 від 15.09.2016р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугував наказ №151 від 15.09.2016р. Не погодившись з таким рішенням позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України про скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на що 09.03.2017 р. отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №12 від 09.03.2017р., в якому зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 16 січня 2017 №1-1.7 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає рішення Державної міграційної служби України від 16 січня 2017 року №1-17 та ГУ ДМС України в Харківській області від 15.09.2016р. №151 протиправними, незаконними та такими, що підлягає скасуванню

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів, Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, вважає оскаржуване рішення та наказ такими, що прийняті у межах та на підставі чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народився у м. Джалінго, та весь час проживав разом зі своєю сім'єю у м. Майдугурі, у 2011 році отримав диплом про закінчення середньої освіти, у 2012 році приїхав до України з метою отримати вищу освіту.

Позивач прилетів до України на підставі національного паспорту з відміткою студентська віза на навчання в ХНУРЕ, терміном дії з 08.11.2012 до 08.01.2013, авіарейсом з Федеративної Республіки Нігерія (м. Легос) транзитом через Туреччину (м. Стамбул) до м. Дніпропетровськ.

ОСОБА_3 за клопотанням ХНУРЕ 17.12.2012 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 з терміном дії до 01.10.2013 та 17.09.2013 за клопотанням ХНУРЕ був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 терміном дії до 21.11.2014, який продовжувався до 21.11.2015 та 01.09.2016.

На підставі листа-клопотання ХНУРЕ № РР5-53/16 від 04.02.2016 щодо скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні, у зв'язку з відрахуванням з ХНУРЕ громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_3 згідно наказу № 84 Ст від 27.01.2016, ГУ ДМС України прийнято рішення від 04.02.2016 про скасування посвідки НОМЕР_2.

26 серпня 2016 року ОСОБА_3 особисто звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області.

На момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник перебував на території України нелегально, оскільки 04.02.2016 року ГУ ДМС України вже було прийняте рішення про скасування йому посвідки на тимчасове проживання. Крім того, 25.08.2016 р. було складено протокол про адміністративне правопорушення ПН МХК 105422.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник вказує, що існує загроза його життю в країні походження, а саме в північній частині Нігерії, де на даний час відбувається війна, яка викликана ісламськими терористами "Боко Харам", які націлені проти цивільних осіб, студентів, християн та деяких сімей, які виражають будь-яку форму розбіжностей з їх ідеологією. В боротьбі з "Боко Харам" громади організували самооборонні групи під назвою «групи пильності», які працюють з армією, щоб забезпечити захист для людей, та щоб знайти "Боко Харам" "групи пильності" також жорстокі в допиті у використанні жорстких методів катування на цивільне населення. Заявник повідомив, що став жертвою цих тортур кілька років тому..

Крім того, позивач зазначив, що йому загрожує небезпека для життя через те, що він є християнином, що християни, які проживають на півночі Нігерії, зокрема й у місті Джалінго та Майдугурі, стають жертвами переслідувань з боку мусульман та радикального угрупування "Боко Харам".

16.09.2016р. ОСОБА_3 в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Харківській області отримав повідомлення №71 від 15.09.2016 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, став наказ №151 від 15.09.2016р. (а.с. 11).

Не погодившись з рішенням позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України про скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, на що 09.03.2017 р. отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №12 від 09.03.2017р. в якому зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 16 січня 2017 №1-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( а.с. 10).

Надаючи правову оцінку встановленим по справі обставинам та фактам, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту " біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1)знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2)наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3)побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4)неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, від 16 березня 2012 року № 3 та від 30 вересня 2013 року № 12) під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Так, позивач приїхав в Україну у 2012 році, а заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав лише 26 серпня 2016 року, вже після відрахування його з навчального закладу.

Крім того, на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачу рішення від 04.02.206 року вже було скасовано посвідку на тимчасове проживання і він перебував на території України нелегально.

Згідно з ч. 2 ст.13 Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з інформацією по країні походження християни складають приблизно 40% населення та переважну більшість населення на півдні країни. Вони переслідуються на півночі Нігерії, де переважну більшість населення складають мусульмани. Іінформація по країні походження підтверджує нестабільну ситуацію з безпекою у містах Джалінго та Майдугурі, через конфлікти між християнською та мусульманською громадою, скоєння терористичних актів "Боко Харам.".

Під час співбесіди ОСОБА_3 повідомив, що угрупування "Боко Харам" на нього та його родину не нападали, він зазначив тільки про ситуацію загалом, яка йому відома.

ОСОБА_3 отримав свій національний паспорт в місті Джалінго безперешкодно. Запрошення на навчання отримав в столиці Нігерії - Абуджа. Повну середню освіту отримав в м. Джалінго.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до інформації по країні походження на півдні Нігерії проживає переважна більшість населення - християн. ОСОБА_3 повідомив, що ситуація на півдні Нігерії стабільна. На підставі інформації яку повідомив заявник, ІКП та Рекомендації по міжнародному захисту № 4 "Альтернатива втечі або переміщення всередині країни відповідно до статті 1А (2) Конвенції 1951 року про статус біженців і/або Протоколу до неї 1967 року" потрібно зазначити, що існує можливість безперешкодного проживання для заявника на півдні Нігерії.

У своїй заяві заявник вказує про те, що він став жертвою тортур кілька років тому, перш ніж батьки його відправили до України. Під час співбесіди ОСОБА_3 повідомив, що "...в 2011 році групи пильності, взяли мене, та відвели до лісу я був підданий тортурам, тобто зав'язали мені руки піднявши руки зав'язували до дерева, а також ноги до дерева, і клали цеглу на спину. Вони говорили, що я один з Боко Гарам, на що у відповідь я їм пояснював, що я християнин, вони тоді просили, щоб я їм цитував Біблію. Коли я.їм розказав молитву яку ми читаємо після церкви вони мене відпустили. Більше вони нічого не робили мені. Ще один раз був в 2011, вони просто побили мене і все не запитуючи нічого. Втретє це було в 2012 році, я намагався їм пояснити що я не з БокоГарам, але мне всеодно побіли, та в четвертій раз цього ж року мене перестріли і хотіли знову побити, але серед них був хлопець який мене вже бив, тому він сказав іншим що все нормально і мене відпустили. Тому я вважаю що перші 3 рази це були тортури..." (протокол співбесіди від 09.09.2016).

Відповідно до статті 1 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання (далі - Конвенція), -"катування" означає будь-яку дію, якою будь-якій особі навмисне заподіюється сильний біль або страждання, фізичне чи моральне, щоб отримати від неї або від третьої особи відомості чи визнання, покарати її за дії, які вчинила вона або третя особа чи у вчиненні яких вона підозрюється, а також залякати чи примусити її або третю особу, чи з будь-якої причини, що ґрунтується на дискримінації будь-якого характеру, коли такий біль або страждання заподіюються державними посадовими особами чи іншими особами, які виступають як офіційні особи, чи з їх підбурювання, чи з їх відома чи мовчазної згоди.

Тортури завдають людині найглибші травми. До фізичних методів тортур відносяться: удушення шляхом занурення в забруднену воду; побиття, в тому числі нанесення ударів по голих ступнях; тортури електричним струмом; який пропускається через найчутливіші ділянки тіла, включаючи зуби і геніталії; висмикування нігтів; підвішування і сидіння в незручній позі. До психічних методам тортур відносяться: інсценування страти, присутність при тортурах, примушування до участі в тортурах, ізоляція. Тортури сексуального характеру включають: словесні образи, приниження, роздягання, зґвалтування, в тому числі з використанням тварин, а також пляшок і аналогічного роду предметів. Необхідно підкреслити, що довготривалі психічні наслідки катувань нерідко перевершують фізичні - повторювані кошмарні сновидіння, почуття жаху, сорому, і провини, відчуття зміненого "Я" можуть переслідувати жертву роками після нанесення травми; все це відбивається на стосунках у сім'ї та з друзями і не дає людині можливості вести нормальне життя. Ні одного з наведених методів тортур до заявника - не було застосовано.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15 травня 2014 року): "значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності,

прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим...".

Тобто, несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Під час співбесіди ОСОБА_3 вказав, що "...Батьки насправді відправляли мене на навчання, це була головна ціль моїх батьків. Батько говорив, що все буде добре з часом в Нігерії та я зможу повернутися додому. Після того як мою посвідку скасували, я намагався знайти вихід як повернутися до Нігерії, але не знайшов, тому я вирішив подати на статус біженця. Друзі з університету мені сказали, що можна звернутися за статусом біженця якщо я не можу повернутися до своєї країни. Я спочатку звернувся до УВКБ ООН які проглянули мої документи і сказали, що дійсно ситуація тяжка і я можу подати документи на статус біженця..." (протокол співбесіди від 09.09.2016).

І тільки після того, як позивач втратив підстави легального перебування на території України (скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні), з метою подальшого перебування на території України, 26.08.2016 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому можна дійти висновку, що причиною звернення не є потреба в захисті шляхом визнанням біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а спроба легалізації на території України.

Аналіз матеріалів особової справи з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду заяви, індивідуальних обставин і досвіду позивача, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме ОСОБА_3 буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Матеріали особової справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача. ОСОБА_3 є християнином, до жодної, громадської, військової чи релігійної організації не належав, жодної дискримінації, погроз та переслідувань ніколи не мав, визнав себе людиною аполітичною. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

ОСОБА_3 перебуває за межами країни своєї громадянської приналежності. Аналіз матеріалів особової справи позивача показує, що територію ФР Нігерія залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, та свідомо обирав країну вибуття. У дійсності, реальними обставинами виїзду з ФР Нігерія було не побоювання за своє життя та отримання міжнародного захисту, а навчання. Заявник на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявнику в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.

Таким чином, відповідно до інформації, яка була надана ОСОБА_3, спеціалістами ГУ ДМС України в Харківській області були встановлені порушення порядку звернення позивача до управління, визначеного пунктом 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлена відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів зазначає, що з вищенаведеної інформації по країні походження позивача встановлено, що у разі повернення на південь Нігерії, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для надання додаткового захисту.

Слід зазначити, що нестабільна обстановка в північно - східній частині Нігерії не є доказом обґрунтованості суб'єктивних побоювань зазнати серйозні шкоди, оскільки не встановлений причинно-наслідковий зв'язок між наявністю певних порушень прав людини в північно - східній частині Нігерії та індивідуальною загрозою для життя чи здоров'я позивача.

Суд звертає увагу, що позивач не надав доказів наявності ризику загрози життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободи внаслідок загального насилля.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Пунктом 10 постанови ПВАС України від 25 червня 2009 року №1 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, від 16 березня 2012 року № 3 та від 30 вересня 2013 року № 12), зазначено, що судам слід ураховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації й статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" від 29 квітня 2004 року в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; усі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, надані, й надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать наявній конкретній та загальній інформації в його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачами по справі доведено правомірність та обґрунтованість прийнятих рішень суб'єкта владних повноважень.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі постанова буде виготовлена 03.07.2017р.

Головуючий суддя Рубан В.В.

Судді Волошин Д.А.

Мороко А.С.