Справа № 826/16258/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 червня 2017 року № 826/16258/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі по тексту - відповідач або ДПІ у Солом?янському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.04.2016 № 2329-1305.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю рішення відповідача про нарахування ОСОБА_1 податкового зобов?язання по земельному податку у сумі 21 529,45 грн. Позивач заперечує набуття ним права власності та/або право користування на земельні ділянки у встановленому законом порядку, та вказує на відсутність у Державному земельному кадастрі записів про зареєстровані за ним на праві власності та/або користуванні земельні ділянки. За наведених обставин позивач вбачає відсутність правових підстав для сплати ним земельного податку за земельну ділянку під належними йому нежилим приміщенням (підвал) у багатоквартирному жилому будинку.

У призначеному судовому засіданні, 21.12.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у його письмових запереченнях проти позову. В тексті своїх заперечень представник податкової інспекції зазначив, що спірна сума земельного податку була розрахована відповідно до норм п. 287.8 ст. 287 Податкового кодексу України на земельну ділянку, що розташована під належним позивачу на праві приватної власності нежитловим приміщенням у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1

У цьому судовому засіданні за згодою представників сторін суд, керуючись ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ДПІ у Солом?янському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 №2329-1305, яким ОСОБА_1 на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 21 529,45 грн.

Відповідно до усних та письмових пояснень представників сторін суд встановив, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 27.04.2016 №2329-1305 позивачу нарахований земельний податок за фактом реєстрації ним у встановленому законом порядку права власності на частку (165/1000) нежитлового приміщення загальною площею 473,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Згідно з даними Інформаційної довідки № 57740228 від 20.04.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно підставою виникнення права власності позивача на зазначений об'єкт нерухомого майна є договір купівлі-продажу частини нежилого приміщення від 08.10.2002, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т.Ю. (копія цього договору купівлі-продажу від 08.10.2002 додана до матеріалів позову).

Дослідивши зміст цього договору купівлі-продажу частин нежилого приміщення суд встановив, що ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_3 придбали у фізичних осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях 33/100 частини від нежилих приміщень (приміщення підвалу № 201 площею 209,8 в.м., приміщення першого поверху № 200 площею 263,4 кв.м.), всього загальною площею 473,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_3 подарував свою частку в нежилих приміщеннях ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частини нежитлового приміщення від 29.07.2013, про що вчинений запис в тексті договору купівлі-продажу від 08.10.2002.

Право власності на частини вказаних нежитлових приміщень загальною площею 473,2 кв.м. (розмір частки 165/1000) було зареєстроване за позивачем у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 13.04.2016, номер запису 14150487.

На переконання відповідача з часу реєстрації права власності на придбані нежитлові приміщення у багатоквартирному жилому будинку у позивача виникає обов?язок по сплаті земельного податку за частину земельної ділянки під такими приміщеннями, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території. При цьому, розрахунок суми земельного податку, визначеної згідно податкового повідомлення-рішення від 27.04.2016 № 2329-1305, представник відповідача до суду не подав та в тексті своїх заперечень проти позову не пояснив.

Не погоджуючись з правомірністю податкового повідомлення-рішення від 27.04.2016 № 2329-1305 з тих мотивів, що підставою для нарахування земельного податку в силу п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України є виключно дані державного земельного кадастру, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з цим позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України) використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом пп. 14.1.72 і 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

При цьому, в силу п. 269.2 цієї ж статті Кодексу особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу (зокрема, п 297.1 ст. 297 ПК України передбачено, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва).

Згідно з п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Водночас, згідно з п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Наявні у справі матеріали свідчать, що ОСОБА_1 є власником частини нежилих приміщень: приміщення підвалу № 201 та першого поверху № 200, загальною площею 473,2 кв.м., що розташовані в будинку АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини нежилого приміщення від 08.10.2002. Право приватної власності позивача на нежитлові приміщення (розмір частки 165/1000) зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Позивач зазначив, що йому не відводилась у користування та не передавалась у власність земельна ділянка під вказаним об'єктом нерухомості. Зокрема, згідно з відомостями Державного земельного кадастру за ОСОБА_1 земельна ділянка за адресою не значиться (на підтвердження чого позивач посилався на дані публічної кадастрової карти України, доступ до якої надано на офіційному веб-сайті: http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta). У зв?язку з чим право користування земельною ділянкою, що знаходиться під такою частиною будинку, позивач у встановленому порядку не реєстрував.

Ті обставини, що належні позивачу нежилі приміщення є вбудованими приміщеннями багатоквартирного жилого будинку визнаються представниками обох сторін, а тому в силу норми ч. 3 ст. 72 КАС України не підлягають доказуванні у межах цього спору.

Згідно з правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 (справа № 21-3517а15), згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Права власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються ст. 120 ЗК України і ст. 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287 ПК України).

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За таких обставин, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 07.07.2015 (справа № 21-775а15),

В силу норм ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також нормами п. 286.6 ст. 286 ПК України передбачено, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що факт відсутності даних в державному земельному кадастрі про користувача-позивача не звільняє ОСОБА_1 від обов'язку по внесенню плати за землю в силу вимог п. 286.6 ст. 286 і п. 287.8 ст. 287 ПК України. Зважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 цього Кодексу, обов'язок зі сплати земельного податку виник у ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (нежилі приміщення).

При цьому, суд звертає увагу, що сторонами та їх представниками під час розгляду справи не були повідомлені обставини про звільнення позивача від сплати земельного податку в порядку ст. 297 ПК України, як суб'єкта господарювання, який застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.

За даними Реєстру платників єдиного податку на офіційному веб-сайті Державної фіскальної служби України (www.sfs.gov.ua) суд встановив, що відомості про платника єдиного податку ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у зазначеному Реєстрі відсутні.

Таким чином, на думку суду, контролюючий орган має правові підстави для визначення позивачу податкового зобов?язання по земельному податку за частину земельної ділянки під нежилими приміщеннями в багатоквартирному жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

При цьому, питання правильності здійсненого відповідачем розрахунку земельного податку позивачу в сумі 21 529,45 грн. позивачем в межах даної справи не оскаржується, а відтак підстави для дослідження критеріїв такого розрахунку відстуні.

Таким чином, у відповідача було наявне право для визначення податкового зобов?язання по земельному податку за частину земельної ділянки під нежилими приміщеннями в багатоквартирному жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території, а відтак підстави для скасування податкового повідомлення-рішення відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції порядку протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185 - 187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов