Справа № 826/901/16
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/901/16 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В.
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Кривохижій О.О.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України про стягнення з Апарату Верховної Ради України на її користь одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати у сумі 7 330,00 грн. та компенсації за затримку розрахунку при звільненні у сумі 28 320,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 27.02.2013 №2998 переведено ОСОБА_2 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час її депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».

Відповідно до Указу Президента України від 27.08.2014 №690/2014 «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради України та призначення позачергових виборів», достроково припинено повноваження народних депутатів України VII скликання, зокрема, народного депутата України ОСОБА_3

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 №7212 звільнено ОСОБА_2 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 у зв'язку з достроковим припиненням повноважень вказаного народного депутата.

З метою отримання одноразової грошової допомоги в розмірі тримісячної заробітної плати, передбаченої ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», позивач звернулась до Апарату Верховної Ради України з відповідною заявою, однак, виплата проведена не була, відповіді не отримала, у зв'язку з чим звернулася до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був закріплений до Апарату Верховної Ради України для здійснення кадрового та фінансового обслуговування, а відсутність бюджетних призначень на оплату праці, не може бути підставою для невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України «Про державну службу» визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Окрім того, згідно з частиною першою ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника - консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника - консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Водночас згідно з абзацом третім частини третьої ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», на чотирьох помічників - консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що позивач до звільнення працювала помічником - консультантом народного депутата з поширенням на неї приписів Закону України «Про державну службу», а тому згідно положень Закону України «Про статус народного депутата України» була прикріплена до Апарату Верховної Ради України для кадрового та фінансового обслуговування.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача про відсутність у нього обов'язку щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні є безпідставними.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України (далі Положення), затвердженого Постановою Верховної Ради України № 379/95-ВР від 13 жовтня 1995 року.

Згідно з ч. 6 ст. 34 Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до ч. 3 ст. 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Аналогічні приписи містяться і в ст. 4.6 Положення (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивач була звільнена з посади помічника - консультанта народного депутата у зв'язку з його достроковим припиненням повноважень, то має право на виплату грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Положеннями ч. 6 статті 34 вказаного Закону прямо передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Згідно п. 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Відповідно до пункту 23 частини 7 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України передбачено, що до основних напрямів діяльності Апарату належать організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України, їх помічників-консультантів.

При цьому, на відміну від заробітної плати, розмір якої визначається виходячи із меж загального фонду, який встановлюється постановою Верховної Ради України для оплати праці помічників-консультантів, одноразова грошова допомога виплачується у чітко визначеному Законом розмірі, який не може бути змінений у залежності від наявності чи відсутності бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

З огляду на наведені норми, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на оплату праці по головному розпоряднику бюджетних коштів - Апарат Верховної Ради України, не можуть бути правовою підставою невиконання імперативних приписів чинного законодавства, а саме положення частини шостої ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Таким чином, після аналізу матеріалів справи та норм чинного законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач має право на одержання одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що судом залишені без уваги доводи відповідача про те, що до складу структури Апарату Верховної Ради України посади помічників-консультантів народних депутатів України не належать і Апарат не є роботодавцем для них, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та інше. Народні депутати України самостійно формують штат своїх помічників-консультантів, який е необхідним для сприяння у реалізації їх повноважень. Визначає їх кількість, посадові обов'язки, напрямки діяльності, особисто встановлює заробітну плату помічникам-консультантам, у межах фонду; народний депутат України веде та підписує табель обліку робочого часу своїх помічників-консультантів, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, премії та інше, а також несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Відповідно функцією Апарату парламенту є оформлення розпоряджень щодо зарахування на посади, переведення і звільнення з посад помічників-консультантів, правильне оформлення трудових книжок, а також здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (підпункт 1 пункт 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769 ( редакції Розпорядження Голови Верховної Ради України № 734 від 20.11.2014). Відтак, Верховна Рада України і Апарат Верховної Ради України як самостійний суб'єкт владних повноважень не набуває та не реалізовує жодних прав та обов'язків у відносинах з помічниками-консультантами народних депутатів України, оскільки не перебуває з ними у відносинах публічної служби.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає ці доводи безпідставними, оскільки з проаналізованих вище норм випливає, що на чотирьох помічників - консультантів народного депутата, до складу яких і входить позивач, поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Окрім того, апелянт зауважив, що виплати помічникам-консультантам народного депутата України одноразової грошової допомоги, яка визначена частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (редакції чинній на момент звільнення позивача) здійснюються виключно за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Але Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» такі бюджетні призначення не передбачені. Виходячи з того, що Бюджетним кодексом України визначено, що розпорядник бюджетних коштів використовує бюджетні кошти тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, встановленими Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, та здійснює платежі з бюджету виключно за наявності відповідного бюджетного призначення, без внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» здійснити виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам у Апарату Верховної Ради України не було підстав.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими аргументами відповідача, з огляду на наступне.

Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Відповідно до ст. 32 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на наведене, відповідач зобов'язаний виконати свій обов'язок щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу, встановлений нормами закону.

Натомість, колегія суддів зазначає, що вимога ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги по день фактичного розрахунку відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ч. 2 ст. 116 КЗпП України передбачено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У даному випадку, між сторонами даної справи відсутній спір про розмір допомоги. Натомість, існував спір про наявність у відповідача обов'язку щодо виплати одноразової грошової допомоги на користь позивача.

Відповідно, за правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України питання про наявність чи відсутність підстав для виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки виплати допомоги Апарат Верховної Ради України буде вирішувати під час виплати такої допомоги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на даний час не настали обставини, з якими закон пов'язує нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме - здійснення з ОСОБА_2 остаточного розрахунку. У зв'язку з цим підстави для вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги по день фактичного розрахунку відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України - відсутні.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 28 320,00 грн. є помилковими, а тому апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 28 320,00 грн. та ухвалити в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог в цій частині - відмовити.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:

Судді:

Постанову в повному тексті виготовлено 06 липня 2017 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Федотов І.В.

Губська Л.В.