Справа № 522/11644/17
Суддя: Погрібний С. О.
Дата ухвалення: 2017-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/1659/17
У Х В А Л А

Іменем України

«30»червня 2017 року місто Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси С.О. Погрібний, розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до слідчого Прокуратури Одеської області Григорєва В.В. про визнання дій слідчого незаконними

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулася до суду з адміністративним позовом в порядку адміністративного судочинства до відповідача посадової особи із вказаними вимогами, просила визнати незаконними невиконання відповідачем ухвали суду від 24.03.2017 року, позбавлення позивачів права бути визнаними «потерпілими», а також визнати незаконними дії відповідача щодо позбавлення позивачів права на доступ до суду.

Дослідивши заяву, суддя зробив висновок, що у відкритті провадження по справі адміністративної юрисдикції належить відмовити.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно зі ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції.

За правилом ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 3 постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Згідно з п. 22 зазначеної Постанови відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 " Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів", у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Тобто дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов'язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.

Слідуючи логіці та змісту закону, суд має констатувати, що дії також й слідчого, вчинювані в особливій процесуальній формі під час здійснення ним кримінального провадження, також не є управлінськими, а є, за своєю правовою природою, процесуальними, і оскаржуються у порядку та у випадках, визначеному процесуальними законами.

Визначаючи предмет спору та його відповідність обраному виду судочинства, судом враховано, що позивачі фактично просять дати оцінку діям посадової особи, вчинюваним у кримінально-процесуальній формі, що є неприпустимим з точки зору процесуального законодавства.

Додатково судом враховано, що відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий це службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень. Таким чином, слідчий наділений певними правами та обовязками у звязку з виконанням ним своїх професійних службових обовязків.

Суд належним чином має оцінити, що позивачами оскаржується дії та бездіяльність слідчого під час здійснення кримінального провадження, які, за своєю правовою природою, виникли у звязку з виконанням слідчим Григорєвим В.В. своїх службових обовязків у звязку з розслідуванням кримінального провадження. З огляду на наведене, дії та бездіяльність слідчого під час виконання ним службових обовязків оскаржуються у порядку та у випадках, визначеному кримінальним процесуальним законодавством.

Визначаючи предмет спору та його відповідність обраному виду судочинства, судом враховано, що позивачі фактично просять дати оцінку діям службової особи, вчинюваним у кримінально-процесуальній формі, що є неприпустимим з точки зору адміністративного процесуального законодавства.

Предметом судової оцінки в цьому адміністративному процесі не можуть бути такі дії, й порядок збору доказів, зібраних чи отриманих у порядку кримінального провадження.

Додатково судом враховано, що позивачі в обґрунтування своїх позовних вимог також посилаються на захист своїх особистих немайнових прав, передбачених Цивільним кодексом України. Втім, суд звертає увагу, що вирішення питання про захист особистих немайнових прав не відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до п. 1. ч. 1. ст. 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ці положення свідчать про невідповідність поданого адміністративного позову визначеній законом компетенції адміністративних судів та предметній підсудності адміністративних справ.

Позивачу необхідно врахувати, що процесуальним законом встановлений інший порядок зясування тих обставин, на які посилається позивач при зверненні із цією заявою.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 17-19, 107, п. 1. ч. 1. ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України, СУД

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі адміністративної юрисдикції за позовом до слідчого Прокуратури Одеської області Григорєва В.В. про визнання дій слідчого незаконними.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

30.06.2017