Справа № 456/526/17
Суддя: Янко Б. Я.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 456/526/17
Провадження № 2-а/456/90/2017
ПОСТАНОВА

іменем України

22 червня 2017 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого-судді Янко Б. Я.

секретаря Стасів О.Я.,

розглянувши адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до старшого сержанта поліції СРПП №3 Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_2, Головного управління національної поліції у Львівській області про визнання дій інспектора помилковими та скасування постанови серії БР № 155267,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким скасувати постанову інспектора Васильчука В.І. серії БР № 155267 від 11.02.2017 року, а провадження по справі закрити.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що 11.02.2017 року, близько 13:50 год він на транспортному засобі "Шевроле Авео"д.н.з. "ВС 7657 ВА", який належить йому на праві власності, рухався по вул. Зеленій в м. Стрий. Раптом почув, що його автомобіль заглох. Щоб не створювати аварійну ситуацію, він змушений був зупинитись, обабіч, де припарковано було декілька інших автомобілів. Одразу після зупинки увімкнув аварійну сигналізацію. Зробивши кілька спроб завести автомобіль, побачив, що до нього прямує працівник поліції. Порівнявшись з його автомобілем, останній наказав віддати йому документи для складання постанови. При цьому сказав, що він ніби порушив знак «зупинка заборонена», який розташований був позаду. Абсолютно ігноруючи його пояснення, про те, він не може завести автомобіль, та його зауваження, шо зупинка була вимушеною та включена аварійна сигналізація, склав постанову серії БР №155267 від 11.02.2017 року про накладення на нього адміністративного стягнення, у звязку із вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП. Із змістом вищенаведеної постанови він не погоджується, оскільки інспектором управління патрульної поліціїне було розяснено його права та обовязки, не було надано можливості надати пояснення та не надано жодного доказу, який би вказав, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, а тому вважає таку постанову незаконною, у звязку з чим він змушений був звернутись до суду із даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові, просив суд задовольнити такі у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача, ГУНП у Львівській області, в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Тому, відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності, оскільки неявка останнього не перешкоджала судовому розгляду.

Заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР №155267 від 11.02.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом "Шевроле Авео" д.н.з. "ВС 7657 ВА", в м. в. Стрий по вул. Зеленій, порушив вимогу дорожнього знаку ПДР 3.34 «Зупинка-Стоянка заборонена», здійснив стоянку в зоні дії знаку, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП.

Так, у відповідності до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма поширюється також і на діяльність працівників Національної поліції України, які у відповідності до ст.ст.6, 7 Закону України «Про Національну поліцію» в своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Таким чином, будь-які дії працівників структурних підрозділів Національної поліції, в т.ч. дії, пов'язані із затриманням та вилученням майна громадян, повинні вчинятись у відповідності до підстав та порядку, визначених Конституцію та законами України.

Диспозицією ч.1 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Так, відповідно до п. 1ст. 247 КУпАП обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Рішенням Конституційного суду України від 26 травня 2015 року в справі № 1-11/2015 визначено, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 283 КУпАП визначено вимоги до змісту постанови по справі про адміністративне правопорушення. В тому числі, постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Окрім цього, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Як роз'яснено в п. 24Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Окрім того, пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звернено увагу судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та зазначено про необхідність з'ясовування всіх обставин, перелічених у ст. 247, 280 КУпАП.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частина 2ст. 71 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.ч. 4, 6 ст. 71 КАС України суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Правилами дорожнього руху, що затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (надалі ПДР), п. 15.1 та 15.2 чітко визначено, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі. За відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху).

Відповідно до термінів, що наведені у 1.10 ПДР, термін «зупинка» це - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги у русі, виконання вимог регулювальника, сигналів, світлофора, тощо).

Відповідно до п.15.14 ПДР України у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами п.п.9.9-9.11 цих Правил.

Відповідно до п.9.9.а ПДР України аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі вимушеної зупинки на дорозі.

Дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що 11.02.2017 року на позивача ОСОБА_1. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БР №155267 від 11.02.2017 року, за скоєння ним адміністративного порушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.

З аналізу оскаржуваної постанови вбачається, що така не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки в ній відсутні покликання на правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження. Крім цього, в постанові не зазначено докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Інших доказів, з яких би вбачалась наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, в судовому засіданні відповідачем суду не надано.

В той же час, суд вважає пояснення позивача ОСОБА_1 належними та допустимими доказами з огляду на те, що такі узгоджуються між собою, є логічними, послідовними, і такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

Таким чином, складена на ОСОБА_1 постанова, сама по собі, не є достатнім доказом його вини у вчинені правопорушення, інших належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч1 ст. 122 КУпАП, суду не надано, отримані судом дослідженні та оцінені докази (пояснення позивача) спростовують обставини, наведені в постанові, відтак ОСОБА_1 неправомірно визнано винним у вчиненні даного адміністративного правопорушення, тому за наведених обставин та зважаючи на вимоги ст. 71 КАС України, суд вважає позов підставним і таким, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 158, 163, 267 КАС України, 293 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову ОСОБА_2 серії БР № 155267 від 11.02.2017 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 (двісті пятдесят пять) гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження по справі закрити.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Головуючий-суддя ОСОБА_4