Справа № 826/5913/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/5913/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

05 липня 2017 року №826/5913/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго»

до

Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про

визнання протиправною постанови від 30.09.2015 №2498 в частині,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» звернулось до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання пункту 6.4 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2498 в частині визначення строків оплати нечинним з моменту ухвалення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що положення пункту 6.4 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2498 в частині визначення строків оплати є такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили та порушують майновий інтерес позивача, а сама постанова прийнята відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що Типовий договір розподілу природного газу, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2498, розроблено та ухвалено Національною комісією в порядку ст. 40 Закону України «Про ринок природного газу» в межах повноважень регулятора, визначених Законом України «Про природні монополії», Положенням про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014. Крім того, відповідачем зауважено, що під час розробки проекту Типового договору, відповідно до ст. 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», проведено аналіз регуляторного впливу проекту, оприлюднено проект з метою одержання зауважень і пропозицій.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2498, відповідно до статті 40 Закону України «Про ринок природного газу», затверджено Типовий договір розподілу природного газу.

Пунктом 6.4 Типового договору розподілу природного газу (у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка Оператора ГРМ.

Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, який є побутовим, до 05 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка Оператора ГРМ.

Оплата здійснюється виключно грошовими коштами на поточний рахунок Оператора ГРМ.

Дата оплати визначається датою, на яку були зараховані кошти на рахунок Оператора ГРМ.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 11.08.2016 №1418 внесено зміни до пункту 6.4 Типового договору розподілу природного газу, згідно з якими:

1) абзац перший доповнено реченнями такого змісту: «Якщо згідно із законодавством Споживач має сплачувати Оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання Споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.»;

2) доповнено пункт новим абзацом такого змісту: «Споживач має право здійснювати оплату за договором розподілу природного газу через банківську платіжну систему, онлайн-переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу Оператора ГРМ та в інший не заборонений законодавством спосіб.».

Вважаючи положення пункту 6.4 Типовий договір розподілу природного газу такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (частина восьма статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Так, Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго», згідно зі статутом, здійснює діяльність з забезпечення тепловою енергією на опалення та підігрів води житлового фонду, комунально-побутових та інших об’єктів, виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії; приєдналося до умов Типового договору розподілу природного газу шляхом подання заяви-приєднання №1-02/02/14-Р до умов договору розподілу газу від 30.12.2015 оператору ГРМ, яким є Публічне акціонерне товариство «Полтавагаз». Тобто, позивач є споживачем, який не є побутовим, в розумінні Типового договору, і на нього поширюються умови Типового договору.

Відтак, виходячи з наведених положень статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач наділений правом на звернення з даними позовними вимогами.

Щодо позовних вимог по суті суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 35 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.

Приписами частини третьої статті 2 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що рішення (заходи) суб'єктів владних повноважень, прийняті на виконання норм цього Закону, мають відповідати принципам пропорційності, прозорості та недискримінації.

Згідно з принципом пропорційності рішення (заходи) суб'єктів владних повноважень повинні бути необхідними і мінімально достатніми для досягнення мети задоволення загальносуспільного інтересу.

Згідно з принципом прозорості рішення (заходи) суб'єктів владних повноважень мають бути належним чином обґрунтовані та повідомлені суб'єктам, яких вони стосуються, у належний строк до набрання ними чинності або введення в дію.

Згідно з принципом недискримінації рішення, дії, бездіяльність суб'єктів владних повноважень не можуть призводити: до юридичного або фактичного обсягу прав та обов'язків особи, який є відмінним від обсягу прав та обов'язків інших осіб у подібних ситуаціях, якщо тільки така відмінність не є необхідною та мінімально достатньою для задоволення загальносуспільного інтересу; до юридичного або фактичного обсягу прав та обов'язків особи, який є таким, як і обсяг прав та обов'язків інших осіб у неподібних ситуаціях, якщо така однаковість не є необхідною та мінімально достатньою для задоволення загальносуспільного інтересу.

Дія принципів, зазначених у цій частині, поширюється також на суб'єктів ринку природного газу у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першою статтею 12 Закону України «Про ринок природного газу», постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов'язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами.

Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.

У силу статті 40 Закону України «Про ринок природного газу», розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками.

Договір розподілу природного газу є публічним.

З огляду на наведені положення Закону України «Про ринок природного газу», Регулятора наділено повноваженнями із затвердження відповідного типового договору. При цьому, у Законі відсутнє детальне визначення умов Типового договору розподілу природного газу, зокрема, і щодо порядку та строків оплати вартості послуги.

Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2494, також не містить положень щодо строків розрахунку за послугу, тоді як містить відсильні норми до Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2498.

Відсутність детальної регламентації умов Типового договору в Законі не означає наявність у Регулятора права запроваджувати будь-які умови Типового договору, тоді як Регулятор при розробленні та затвердженні умов Типового договору має дотримуватися вимог всіх Законів України та нормативно-правових актів вищої юридичної сили, що регулюють діяльність учасників на ринку споживання природного газу.

Зокрема, у даному випадку позивач посилається на порушення Регулятором актів законодавства, що регулюють взаємовідносини його, як постачальника теплової енергії та споживачів.

Так, відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Приписами частин першої та третьої-четвертої статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов'язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 8 Порядком розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладені спеціальні обов'язки, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), уповноважений банк здійснює перерахування коштів, що надходять на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями, згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію (далі - реєстр нормативів), що затверджується Комісією.

Уповноважений банк згідно з умовами договору банківського рахунка здійснює перерахування коштів за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води із спеціальних рахунків, відкритих структурними підрозділами теплопостачальних і теплогенеруючих організацій, на спеціальні рахунки теплопостачальних і теплогенеруючих організацій двічі на день, а саме: до 10-ї години - залишок коштів на початок операційного дня; до 17-ї години - кошти, що надійшли протягом операційного дня на спеціальні рахунки, відкриті структурними підрозділами теплопостачальних і теплогенеруючих організацій. Уповноважений банк до 12-ї години операційного дня здійснює відповідно до реєстру нормативів розподіл коштів, що надійшли за попередній день від структурних підрозділів теплопостачальних і теплогенеруючих організацій та споживачів, і перерахування коштів на рахунки з урахуванням вимог пунктів 13 - 19 цього Порядку (пункт 12 Порядку №217).

У силу пункту 13 Порядку №217, у разі коли теплопостачальна організація:

1) здійснює продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та самостійно виробляє всю необхідну для цього теплову енергію, кошти, що надійшли на спеціальний рахунок, відкритий теплопостачальною організацією, як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від споживачів, розподіляються згідно з нормативами, розрахованими відповідно до пункту 14 цього Порядку, і перераховуються в частині вартості:

природного газу - на спеціальний рахунок гарантованого постачальника, відкритий ним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2008 року №247 «Про вдосконалення порядку розрахунків за спожитий природний газ» (Офіційний вісник України, 2008 рік, №25, ст. 769; 2010 р., №89, ст. 3155);

виробництва, транспортування, постачання теплової енергії та надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води без урахування вартості природного газу - на поточний рахунок теплопостачальної організації;

2) здійснює продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та виробляє самостійно і частково закуповує необхідну для цього теплову енергію у теплогенеруючих організацій, кошти, що надійшли на спеціальний рахунок, відкритий теплопостачальною організацією, як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, розподіляються згідно з нормативами, розрахованими відповідно до пункту 15 цього Порядку, і перераховуються в частині вартості:

частково купованої теплової енергії - на спеціальні рахунки теплогенеруючих організацій для подальшого розподілу між теплогенеруючими організаціями і гарантованим постачальником природного газу;

природного газу, а також виробництва, транспортування, постачання теплової енергії та надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (без урахування вартості природного газу та купованої теплової енергії) - відповідно до абзаців другого і третього підпункту 1 цього пункту;

3) здійснює продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води без власного виробництва теплової енергії з використанням виключно купованої у теплогенеруючих організацій теплової енергії, кошти, що надійшли на спеціальний рахунок, відкритий теплопостачальною організацією, як плата за теплову енергію та/або комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, розподіляються згідно з нормативами, розрахованими відповідно до пункту 15 цього Порядку, і перераховуються в частині вартості:

купованої теплової енергії - на спеціальні рахунки, відкриті теплогенеруючими організаціями, для подальшого розподілу між теплогенеруючими організаціями і гарантованим постачальником природного газу;

транспортування, постачання теплової енергії та надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (без урахування вартості купованої теплової енергії) - на поточний рахунок теплопостачальної організації.

Вказані положення законодавства визначають порядок розрахунків за послуги теплопостачання, що передбачає використання рахунків із спеціальним режимом використання, проте, не визначають умов розрахунків між постачальником та отримувачем послуги в частині строків, тому пункт 6.4 Типового договору не може порушити вказані положення законодавства.

Згідно з пунктом 5 частиною третьою статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач, зокрема, зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин (надалі – Правила №630), якою передбачено дві форми розрахунку споживачів за відповідні послуги – щомісячна або авансова.

Згідно з пунктами 17-19 Правил №630, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води.

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем.

У разі застосування авансової системи оплати послуг виконавець періодично, раз на 6 місяців, здійснює перерахунок плати за фактично надані послуги, про що повідомляє споживача.

Також можливість вибору форм оплати послуг (щомісячної або авансової) передбачена у пункті 8 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Тобто, позивач, як виконавець послуг забезпечення тепловою енергією на опалення та підігрів води, не зобов’язаний укладати договори про надання вказаних послуг виключно на умовах щомісячного розрахунку після фактичного отримання послуг, а має право домовлятися про авансовий розрахунок за послуги.

Наведеними законодавчими положеннями вищої юридичної сили, порівняно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2498, не передбачено положень, яким би не відповідав оскаржуваний пункт 6.4 Типового договору.

Щодо дотримання процедури прийняття регуляторного акту суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», стосовно кожного проекту регуляторного акта його розробником готується аналіз регуляторного впливу. Аналіз регуляторного впливу готується до оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень та пропозицій. Розробник проекту регуляторного акта при підготовці аналізу регуляторного впливу повинен, в тому числі, обґрунтовано довести, що досягнення запропонованим регуляторним актом встановлених цілей є можливим з найменшими витратами для суб'єктів господарювання, громадян та держави.

Типовий договір розподілу природного газу, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2498, є регуляторним актом у розумінні статті 1 вказаного Закону, і щодо нього мала бути дотримана процедура, передбачена статтею 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Аналіз регуляторного впливу проекту постанови, наданий позивачем, складено Регулятором відповідно до вимог Методики проведення аналізу впливу регуляторного акта, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2004 №308 (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

За таких обставин суд не вважає обґрунтованими посилання позивача на порушення вимог статті 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Окремо суд зазначає, що у даному випадку негативні наслідки для позивача пов’язані не з окремо прийнятим актом, що передбачає авансовий розрахунок за оплату вартості розподілу природного газу, а з відсутністю авансового розрахунку по всьому ланцюгу відносин від постачальника газу до кінцевого споживача, що має бути предметом комплексного регулювання і не відноситься виключно до компетенції Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

З урахуванням викладеного, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог та визнання пункту 6.4 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2498, в частині визначення строків оплати, нечинним з моменту ухвалення.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.