Справа № 127/27309/14-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2017-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/27309/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Борисюк І.Е.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

29 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С.

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Ухвалою ВАСУ від 29 березня 2017 року постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року скасовано в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача та направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року адміністративну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив колегію суддів задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила суд залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши в повному обсязі та належним чином матеріали по справі, доводи апеляційної скарги, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах апеляційної скарги.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_4 працювала у Вінницькій районній раді Вінницької області на посаді керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 11.06.2007 року відповідно до розпорядження № 54-к від 08.06.2007 року «Про призначення по переводу на посаду керуючої справами виконавчого апарату районної ради ОСОБА_4М.».

Рішенням Вінницької районної ради Вінницької області «Про затвердження структури і чисельності виконавчого апарату районної ради» від 10 липня 2014 року № 144 було затверджено структуру та чисельність виконавчого апарату районної ради; визнано таким, що втратило чинність рішення Вінницької районної ради Вінницької області № 136 від 03.07.2012 року «Про затвердження структури і чисельності виконавчого апарату районної ради».

Розпорядженням Вінницької районної ради Вінницької області № 41-рк від 28.08.2014 року «Про внесення змін до штатного розпису районної ради та виконавчого апарату районної ради» було, зокрема, виведено із штатного розпису районної ради та її виконавчого апарату посаду керуючої справами виконавчого апарату районної ради.

Розпорядженням Вінницької районної ради Вінницької області № 58-рк від 26.11.2014 року відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України (у звязку із скороченням штату районної ради та її виконавчого апарату) ОСОБА_4 була звільнена з посади керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 26 листопада 2014 року.

Вважаючи дії відповідача протиправними позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням сторонами були подані апеляційні скарги.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року апеляційну скаргу Вінницької районної ради залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивача неправомірно було звільнено із займаної посади та порушено при цьому порядок звільнення з посади у звязку із скороченням штату, визначений КЗпП України.У звязку з цим суд зобовязав відповідача поновити позивача на посаді та стягнув з Вінницької районної ради Вінницької області середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконно звільнення з 26.11.2014 року по 14.09.2015 року включно в сумі 46 497 грн., моральну шкоду і витрати на правову допомогу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2017 року касаційну скаргу Вінницької районної ради Вінницької області задоволено частково, постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року скасовано, а справу в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення касаційної інстанції по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку, що судами першої та апеляційної інстанції було прийнято обґрунтоване рішення в частині визнання протиправним та скасування розпорядження голови Вінницької районної ради Вінницької області ОСОБА_5 №58-рк від 26.11.2014 року "Про звільнення ОСОБА_4М."; поновлення ОСОБА_4 на посаді керуючого справами виконавчого апарату районної ради з дня незаконного звільнення 26.11.2014 року; стягнення з районного бюджету Вінницької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в сумі 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 5 000 (п'ять тисяч), а рішення суду апеляційної інстанції скасовано лише в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, колегія суддів наголошує, що оскільки рішення суду апеляційної інстанції скасовано лише в цій частині, то суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції лише в скасованій частині, надаючи оцінку правомірності, законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, виходячи із наявних у справі та наданих сторонами доказів.

В зв'язку з чим, результативну частину рішення апеляційної інстанції буде викладено тільки з урахуванням позиції суду касаційної інстанції, в частині скасованого рішення суду апеляційної інстанції від 14.09.2015 року, виходячи з того, що інші питання зазначені в позові і в попередніх рішеннях судів вищою судовою інстанцією не скасовані і вони підлягають виконанню, згідно рішення ВААС від 14.09.2015 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року апеляційну скаргу Вінницької районної ради Вінницької області залишено без задоволення, вказане рішення в цій частині залишено без змін судом касаційної інстанції, тому в даному випадку розглядається лише апеляційна скарга ОСОБА_4, в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Виконуючи висновки суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції при розгляді справи в частині скасованого рішення, провів дослідження всіх доказів по справі, які надані сторонами суду, і встановив наступне.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення ВАСУ, судом апеляційної інстанції при винесенні рішення в частині розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, не було взято до уваги те, що позивач перебувала в центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю, та те, що ОСОБА_4 була виплачена вихідна допомога, а також не зазначив необхідність утримання податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Стосовно вказаних висновків касаційної інстанції слід зазначити наступне.

В постанові Верховного Суду України № 6-419цс16 від 14.09.2016 року зроблено висновки, які в силу ст.360-7 ЦПК України підлягають врахуванню судами, а саме.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Враховуючи вищезазначені норми, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

З абзацу 5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Частиною 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Щодо посилання відповідача на постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" про те, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час, слід зазначити наступне.

В постанові Верховного суду України № 6-5Пцс16 від 25.05.2016 року зроблено висновки, які в силу ст. 360-7 ЦПК України підлягають врахуванню судами про те, ще виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення. В її мотивувальній частин зазначено, що посилання при зменшенні розміру компенсації за час вимушеного прогулу ні пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" є помилковим, оскільки викладені в ньому роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-ІV від 20.12.2005 року.

При цьому, в даній постанові зазначено, що у випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі розрахунок визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Посилання відповідача на те, що у вищевказаній постанові Верховного суду України розяснення застосування ст. 117 КЗпП України не змінює того факту, що п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" не може бути підставою для відрахування із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу отриманих працівником сум вихідної допомоги і допомоги по безробіттю.

При вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до частині 1 статті 244-2 КАС України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було самостійно розраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.11.2014 року по 14.09.2015 року включно, яка становить 46497,08 грн.

Щодо оподаткування сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу нарахованого згідно рішення суду ОСОБА_4, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 171.1 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що роботодавець який виконує рішення суду в частині виплати доходу у розмірі середньої заробітної плати за вимушений прогул, має виконувати усі функції податкового агента визначених Податковим кодексом України.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції переглядаючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області лише в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу приходить до висновку, що виплата середнього заробітку проводиться за час вимушеного прогулу, а Законом не передбачено будь - яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Крім того, судова колегія зазначає, що при повторному розгляді апеляційної скарги позивача суд апеляційної інстанції повинен прийняти рішення щодо п.4 результативної частини рішення суду першої інстанції, згідно якого Вінницький міський суд Вінницької області зобов'язав Вінницьку районну раду Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_4 середній заробіток за період з 26.11.2014 рок по день фактичного поновлення ОСОБА_4 на роботі, із утриманням обов'язкових податків та зборів з даної суми до Державного бюджету України.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України регламентовано, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому в розумінні ст.235 КЗпП України вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду)) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі (посаді).

Заробітна плата за час вимушеного прогулу, який мав місце до постановлення рішення про поновлення на роботі, стягується з роботодавця з розрахунку середнього заробітку працівника, який визначається відповідно до ст.27 Закону «Про оплату праці» і «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що правильним способом захисту прав позивача буде саме стягнення з Вінницької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.11.2014 року по 14.09.2015 року включно в сумі 46 497 грн.08 коп. без врахування суми виплаченої вихідної допомоги та утримання обов'язкових податків та зборів.

Тому, з урахуванням позиції Вищого адміністративного суду України, яка зазначена в рішенні від 29 березня 2017 року, та вищезазначених обставин, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2015 року підлягає скасуванню саме в частині зобов'язання відповідача нарахування та виплати ОСОБА_4 середнього заробітку за період з 26.11.2014 рок по день фактичного її поновлення на роботі, із утриманням обов'язкових податків та зборів з даної суми до Державного бюджету України, із відмовою в задоволенні адміністративного позову в цій частині, з винесенням рішення про стягнення з Вінницької районної ради на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення: є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасувати в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В цій частині прийняти нову постанову, якою стягнути з Вінницької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.11.2014 року по 14.09.2015 року включно в сумі 46 497 грн. (сорок шість тисяч чотириста дев'яносто сім гривень) 08 коп. без врахування суми виплаченої вихідної допомоги та утримання обов'язкових податків та зборів.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 липня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7