Справа № 127/4894/17
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2017-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/4894/17

Головуючий у 1-й інстанції: Клапоущак С.Ю.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

29 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Інспектора роти №1 батальйону УПП у м. Вінниці ОСОБА_3 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Інспектора роти №1 батальйону УПП у м. Вінниці ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління патрульної поліції у м. Вінниці про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення серії АР №057612 від 27.02.2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до інспектора роти №1 батальйону УПП у м. Вінниці ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2017 року позов задоволено частково, зокрема звільнено позивача від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення за ч. 1 ст. 126 КпАП України, обмежившись усним зауваженням, скасовано постанову серії АР № 057612 від 27.02.2017 року інспектора роти №1 батальйону УПП у м. Вінниці ОСОБА_3 по справі про адміністративне правопорушення та накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн., та закрито провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт вказав, що висновки викладені в постанові не відповідають обставинам справи, також судом порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач та третя особа в судове засідання не зявились про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

26.05.2017 року до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та представника третьої особи.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Судом першої інстанції зазначено, що відповідно до постанови серії АР № 057612 від 27.02.2017 року ОСОБА_2 27.02.2017 о 10 год. 40 хв., керуючи автомобілем «Сітроен Джампінг», д/з АВ 1121 ВО, здійснив зупинку ближче 30 метрів від дорожнього знаку «Зупинка маршрутних транспортних засобів», а також не пред'явив на момент зупинки для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив вимоги пункту правил 15.9(e) та пункт правил 2.1(a) ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КупАП, за що на останнього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги часткового суд першої інстанції вказав, як встановлено з протоколу про адміністративне правопорушення серії АР № 057612 від 27.02.2017 року позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КпАП України, проте, враховуючи, що вчинене правопорушення не спричинило суттєвої шкоди ані державі, ані окремим громадянам, а отже є малозначним, тому суд дійшов висновку про звільнення позивача від адміністративної відповідальності обмежившись усним зауваженням, скасування оскаржуваної постанови, та про закриття провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступні обставини.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 № 3353-XII "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 2.1 (а) Правил дорожнього руху визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Пункт 15.9 (е) Правил дорожнього руху передбачає, що зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За приписами статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною 2 статті 258 КУпАП встановлено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Згідно статті 222 КУпАП України, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (ст. 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша ст. 44, ст. 44-1, ч. 2 ст. 106-1, ч. 1, 2, 3, 4 і 6 ст. 109, ст. 110, ч. 3 ст. 114, ч. 1 ст. 115, ст. 116-2, ч. 2 ст. 117, ч. 1,ч 2 ст. 119, ч. ч. 1, 2, 3, 5 і 6 ст. 121, ст. 121-1, 121-2, ч. 1, 2 і 3 ст. 122, ч. 1 ст. 123, ст. 124-1 - 126, ч. 1, 2 і 3 ст. 127, ст. 128-129, ст. 132-1, ч. 1, 2 та 5 ст. 133, ч.ч. 3, 6, 8, 9, 10 і 11 ст. 133-1, ч. 2 ст. 135, ст. 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), ст. 137, ч. 1, 2 і 3 ст. 140, ст. 148, 151, ст. 161, 164-4, ст. 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), ст. 176, 177, ч. 1 ч. 2 ст. 178, ст. 180, 181-1, ч. 1 ст. 182, ст. 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, ч.1 ст. 126 КУпАП.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 126 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 283 КУпАП, постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до постанови у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 057612 від 27.02.2017 року ОСОБА_2 27.02.2017 о 10 год. 40 хв., керуючи автомобілем «Сітроен Джампінг», д/з АВ 1121 ВО, здійснив зупинку ближче 30 метрів від дорожнього знаку «Зупинка маршрутних транспортних засобів», а також не пред'явив на момент зупинки для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив вимоги пункту правил 15.9 (e) та пункт правил 2.1(a) ПДР України.

Вказаною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП та накладено штраф в розмірі 425 гривень.

Відповідно до п. 1.3. Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Як уже зазначалось п. 15.9. е) Правил дорожнього руху передбачає, що зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.

Позивач вказує на те, що він був на службі таксі «Бліц» 555-444 та отримав замовлення, у звязку з чим і здійснив зупинку під дією дорожнього знаку «Зупинка маршрутних транспортних засобів», а тому ним не порушено ПДР.

Так, відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, маршрутні транспортні засоби (транспортні засоби загального користування) - це автобуси, мікроавтобуси, тролейбуси, трамваї і таксі, що рухаються за встановленими маршрутами та мають визначені місця на дорозі для посадки (висадки) пасажирів.

В силу п. 1.10 Правил дорожнього руху, зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» таксі - це легковий автомобіль, обладнаний розпізнавальним ліхтарем оранжевого кольору, який встановлюється на даху автомобіля, діючим таксометром, сигнальним ліхтарем із зеленим та червоним світлом, розташованим у верхньому правому кутку лобового скла, і який має нанесені композиції з квадратів, розташованих у шаховому порядку на дверцятах автомобіля з лівого та правого боків, призначений для надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку.

Таксометр - прилад, призначений для інформування пасажирів про вартість поїздки та реєстрації параметрів роботи автомобіля-таксі, визначених законодавством.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів на таксі:

для автомобільного перевізника - ліцензія, інші документи, передбачені законодавством України; для водія таксі - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно до п. 86 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник, які здійснюють перевезення пасажирів та їх багажу на таксі (далі - послуги таксі), повинен дотримуватися вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів.

Для надання послуг таксі перевізники, автомобільні самозайняті перевізники повинні мати зареєстровані відповідно до законодавства транспортні засоби, відповідну ліцензію і ліцензійну картку на кожний автомобіль, обладнаний відповідно до встановлених технічних вимог.

Перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник, який надає послуги таксі, може укласти з іншим суб'єктами господарювання договір про надання інформаційно-диспетчерських послуг, а з органами місцевого самоврядування - про користування стоянками таксі.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є субєктом підприємницької діяльності, який зареєстрований у встановленому порядку, має ліцензію на надання послуг таксі, має таксометр та співпрацює із службою таксі 555-444, яка надає послуги з перевезення пасажирів відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с. 19-26).

Також у довідці від 27.02.2017 року службою зазначено, що 27.02.2017 року приблизно о 10:40 ОСОБА_2 знаходився на замовленні (залізничний вокзал, центральний вхід) (а.с. 26). В матеріалах справи містяться пояснення пасажира ОСОБА_4, яка зазначила, що дійсно вона зробила виклик таксі до центрального входу залізничного вокзалу, їй повідомили що таксі прибуде протягом однієї хвилини, лише сівши у автомобіль до них підійшов інспектор патрульної поліції та попросив водія предявити посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, оскільки останнім порушено правила зупинки.

Зазначені пояснення пасажира також підтверджені матеріалами відеофіксації, які були переглянуті судом апеляційної інстанції в судовому засіданні.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач мав право здійснити зупинку свого транспортного засобу ближче ніж за 30 м від посадкового майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, оскільки він приймав замовлення, а тому ОСОБА_2 не було порушено п. 15.9 (е) ПДР.

Відтак, як встановлено позивач не порушував п. 15.9 (е) ПДР, а тому і не мав обовязку предявляти посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках:

1) якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи;

2) якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення;

3) якщо особа перебуває на території чи об'єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю;

4) якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо;

5) якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події;

6) якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об'єктом вчинення правопорушення.

Оскільки позивачем не порушено правил дорожнього руху, а тому відповідно до п. 2.1 (а) ПДР позивач не був зобов'язаний на вимогу інспектора патрульної поліції предявляти посвідчення водія відповідної категорій, а отже ОСОБА_2 не було скоєне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Крім того, в оскаржуваній постанові суд першої інстанції зазначив, що з протоколу про адміністративне правопорушення серії АР № 057612 від 27.02.2017 року вбачається, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КпАП України. Однак, враховуючи, що вчинене правопорушення не спричинило суттєвої шкоди ані державі, ані окремим громадянам, а отже є малозначним, тому позивача слід звільнити від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до таких висновків з порушенням норм процесуального права з наступних підстав.

Згідно зі ст.22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням. Проте відповідно до ст. 33 КУпАП, до вчиненого позивачем правопорушення не можуть застосовуватись норми ст. 22 КУпАП, оскільки стягнення накладалось за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Крім того, закриваючи провадження у справі та оголошуючи позивачу усне зауваження, суд першої інстанції не врахував, що в даній справі він не є органом, який уповноважений розглядати справу про адміністративні правопорушення, оскільки в силу ст. 222 КУпАП, розгляд такої справи віднесений цим Кодексом до відання органів Нацполіції, та відповідно, саме ці органи вправі вирішувати питання про можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи про накладення адміністративних стягнень.

Таким чином, з огляду на наведені обставини та вимоги закону, суд першої інстанції вийшов за межі наданої йому компетенції.

Окрім того, частиною 2 статті 162 КАС України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення позовних вимог, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що відповідачем не доведено належними і допустимими доказами правомірності прийнятої ним постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 27 лютого 2017 року серії АР № 057612, тому в цій частині висновок суду першої інстанції про скасування такої постанови є правомірним, однак суд першої інстанції під час постановлення рішення не мав повноважень щодо звільнення позивача від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням та щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, встановлені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Інспектора роти №1 батальйону УПП у м. Вінниці ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Інспектора роти №1 батальйону УПП у м. Вінниці ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління патрульної поліції у м. Вінниці про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення серії АР №057612 від 27.02.2017 року скасувати, прийняти нову постанову.

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії АР №057612 від 27 лютого 2017 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 червня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6