Справа № 607/12996/16-а
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6100/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі відповідач) в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, оформлене протоколом № 46 від 17.10.2016 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років; визнати дії неправомірними та зобовязати відповідача зарахувати роботу на посаді секретаря судових засідань в Мукачівському міському суді з 01.10.1985 року по 30.08.1986 року та частково оплачувану відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 07.09.1994 року по 08.01.1997 року до стажу роботи що дає право на призначення пенсії за вислугу років; призначити та виплачувати пенсію за вислугу років починаючи з дати звернення 28.09.2016 року згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697).

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у позивача є необхідний загальний та спеціальних стаж для призначення пенсії за вислугу років, а тому відмова відповідача є незаконною. Крім того, посилання відповідача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII як на підставу незастосування Закону № 1697 є абсолютно необгрунтованим.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28.09.2016 року позивач звернулась до відповідача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», проте відповіддю, оформленою протоколом № 46 від 17.10.2016 року відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу (а.с. 21-22).

Згідно ч. 1 ст. 86 Закону № 1697, який набрав чинності 15.07.2015 року , прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Таким чином, станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (28.09.2016 року) їй необхідно було мати 22 роки 6 місяців вислуги років та стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Відповідно до ч.6 ст. 86 Закону № 1697 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

З матеріалів справи вбачається що позивач з 10.01.1997 року по даний час працює в органах прокуратури Тернопільської області (а.с. 16-20, 31).

Таким чином, стаж роботи позивача на посадах прокурорів більший ніж 12 років 6 місяців і становить 19 років 8 місяців 18 днів (на час звернення із заявою до відповідача).

Щодо 22 років 6 місяців вислуги років апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 23.09.2016 року № 5-22/9626 стаж роботи позивача в органах юстиції становить 2 роки 11 місяців 6 днів (а.с. 32). Згідно із записів у трудовій книжці позивача 04.02.1994 року вона прийнята на посаду стажиста Тернопільського міського суду та 09.01.1997 року звільнена із займаної посади у зв'язку з переведенням на роботу в органи прокуратури (а.с. 16-20).

Проте, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2014 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2014 року, період роботи позивача на посаді стажиста суду з 01.08.1990 року по 31.01.1994 року та з 04.02.1994 року по 09.01.1997 року не зараховано в стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (а.с. 43-47).

В період перебування на посад стажиста Тернопільського міського суду позивачу надавалась відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку (а.с. 27).

Згідно з Порядком обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМУ від 03.05.1994 року № 283 (далі Порядок) до стажу державної служби включається також час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років.

Проте, оскільки період роботи стажистом в суді не зараховано до стажу державної служби, та, відповідно, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, то і час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку не може бути зараховано до стажу державної служби.

Твердження позивача, що відпустка по догляду за дитиною зараховується до стажу державної служби у звязку з імперативними приписами законодавства є хибним, оскільки чинне законодавство вказує на необхідність зарахування часу по догляду за дитиною до стажу державної служби, якщо особа вийшла у вказану вище відпустку з посади державної служби. Так як посада, з якої особа вийшла у відпустку не належить до посад державної служби, то така відпустка зараховується лише в загальний стаж, а не до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.

До стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Позивач з 01.09.1986 року по 30.06.1990 року навчалась в Харківському юридичному інституті денного факультету. Таким чином половина строку навчання, а саме 1 рік 10 місяців, підлягає до зарахування до вислуги років.

Період роботи позивача секретарем судових засідань не може зараховуватись до стажу для призначення пенсій за вислугу років з наступних мотивів.

Відповідно до Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Таким чином, секретар судового засідання не є посадою керівного працівника чи спеціаліста, а тому період роботи з 01.10.1985 року по 30.08.1986 року не підлягає до зарахуванню до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.

Враховуючи вищенаведене, у позивача є стаж роботи на посадах прокурорів 19 років 8 місяців 18 днів та вислуга років 21 рік 6 місяців 18 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону № 1697.

Позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформлене протоколом № 46 від 17.10.2016 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років не підлягає до задоволення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась із заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», яка втратила чинність, а тому така відмова була правомірна.

Посилання суду першої інстанції на п.5 Прикінцевих положень Закону № 213 суд вважає абсолютно необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки позивач змінила позовні вимоги та просила призначити пенсію за вислугою років відповідно до Закону № 1697, який набрав чинності 15.07.2015 року та діяв на час звернення позивача про призначення вказаної пенсії. Тобто, в даних спірних правовідносинах необхідно застосувати діючі норми вищенаведеного спеціального Закону.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195,197,198,200,205,206,254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року у справі № 607/12996/16-а без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4