Справа № 816/584/17
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/584/17

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді Супруна Є.Б.,

суддів Клочка К.І. , Кукоби О.О. ,

за участю:

секретаря судового засідання Лисака С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 фонду України ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 ОУПФУ - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 фонду України, ОСОБА_5 об'єднаного управління ОСОБА_3 фонду України Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: голова правління ОСОБА_3 фонду України ОСОБА_7, ОСОБА_8 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

25 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_3 фонду України, треті особи: голова правління ОСОБА_3 фонду України ОСОБА_7, Гадяцьке об'єднане управління ОСОБА_3 фонду України Полтавської області (надалі - Гадяцьке ОУПФ), ОСОБА_8, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати пункт 8 наказу ОСОБА_3 фонду України №224-о від 29.03.2017 "Про звільнення керівників територіальних управлінь ОСОБА_3 фонду України в Полтавській області" щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі Полтавської області у зв'язку з реорганізацією;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді першого заступника начальника ОСОБА_5 об'єднаного управління ОСОБА_3 фонду України Полтавської області (надалі - Гадяцьке ОУПФ) з 31.03.2017;

- стягнути з ОСОБА_3 фонду України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017.

Ухвалою суду від 01.06.2017 за клопотанням позивача до участі у справі залучено в якості співвідповідача Гадяцьке ОУПФ у зв'язку зі зміною предмету позову шляхом пред'явлення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до вказаного суб'єкта.

Мотивуючи свої вимоги, позивач та її представник вказували, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з грубим порушенням законодавства про працю, оскільки роботодавець перед звільненням у зв'язку з реорганізацією не запропонував усіх вакантних посад чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, як і не забезпечив дотримання прав позивача на переважне право залишення на службі.

Відповідачі позов не визнали, надали свої заперечення, в яких стверджують про законність звільнення позивача у зв'язку з її відмовою від зайняття вакантних посад, запропонованих роботодавцем перед звільненням.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належні чином, будь-яких пояснень з приводу заявленого позову не надали, у зв'язку з чим та з урахуванням думки учасників процесу суд визнав за можливе здійснити розгляд і вирішення спору за їх відсутності.

У судовому засіданні сторони примирення не досягли, підтримавши кожен свою позицію.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З 03.10.2011 ОСОБА_1, відповідно до наказу начальника Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Полтавській області (надалі - ГУ ПФ в Полтавській області) від 27.09.2011 №197-о (а.с. 42 т. 2), призначена на посаду першого заступника начальника управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів ОСОБА_3 фонду України" постановлено реорганізувати деякі територіальні органи ОСОБА_3 фонду України шляхом злиття окремих органів ОСОБА_3 фонду України, внаслідок чого утворено Гадяцьке ОУПФ шляхом злиття управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі та управління ОСОБА_3 фонду України в Зіньківському районі (а.с. 18-19 т. 1).

З метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 та у зв'язку із скороченням посад, призначення на які і звільнення з яких здійснює голова правління ОСОБА_3 фонду України, останнім був прийнятий наказ від 26.12.2016 №177 "Про заходи у зв'язку із реорганізацією деяких територіальних органів Фонду" (а.с. 78 т. 2). Даним розпорядчим документом, крім іншого, наказано начальникам головних управлінь ОСОБА_3 фонду України в областях попередити про наступне вивільнення осіб, які працюють на посадах, звільнення з яких віднесено до повноважень голови правління ОСОБА_3 фонду України, запропонувавши таким особам іншу роботу у відповідному управлінні.

05.01.2017 ОСОБА_1 була попереджена про наступне вивільнення (а.с. 80 т. 2).

21.03.2017 першим заступником ГУ ПФ в Полтавській області ОСОБА_9 були запропоновані дві посади у зв'язку з попередженням про можливе вивільнення ОСОБА_1, а саме: посада заступника начальника ОСОБА_5 відділу обслуговування громадян ОСОБА_5 ОУПФ та посада завідувача сектору контрольно-перевірочної роботи №1 управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю ГУ ПФ в Полтавській області (а.с. 81 т. 2).

Від підпису про запропонування посад ОСОБА_1 відмовилася, про що складено відповідний акт від 21.03.2017 (а.с. 82 т. 2).

Цього ж дня ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою на ім'я начальника ГУ ПФ в Полтавській області, в якій просила ознайомити її зі структурою ОСОБА_5 ОУПФ та повідомити про всі посади, які б вона могла обійняти відповідно до своєї кваліфікації. В подальшому ОСОБА_1 зверталася зі скаргами на ім'я начальника ОСОБА_3 фонду України, першого заступника ГУ ПФ в Полтавській області, начальника ОСОБА_5 ОУПФ, які результатів не принесли (а.с. 42-53 т. 1).

Відповідно до пункту 8 наказу голови правління ОСОБА_3 фонду України ОСОБА_7 від 29.03.2017 №224-о "Про звільнення керівників територіальних управлінь ОСОБА_3 фонду України в Полтавській області" ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі Полтавської області у зв'язку з реорганізацією, пункт 4 частини першої статті 83 та пункт 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (а.с. 83-84 т. 2).

Згідно запису №26 трудової книжки, ОСОБА_1 звільнена 30.03.2017 (а.с. 35 т. 1).

За повідомленням ОСОБА_5 ОУПФ від 29.06.2017 №1744/04-30 у березні 2017 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена вихідна допомога в порядку частини 4 статті 87 Закону України "Про державну службу" (а.с. 194 т. 2).

Вищевказані обставини підтверджені матеріалами справи та не заперечуються сторонами.

Не погодившись із діями відповідачів, які, на переконання ОСОБА_1, не дотрималися процедури звільнення працівника під час реорганізації установи, вважаючи протиправним наказ ОСОБА_3 фонду України від 29.03.2017 №224-о в частині звільнення її з посади, позивач звернулася до суду з вимогою про його скасування, поновлення її на посаді першого заступника начальника ОСОБА_5 ОУПФ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною другою статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюються на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Громадянам, згідно зі статтею 43 Конституції України, гарантується захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини, повязані зі створенням правових та організаційних засад державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регулює Закон України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (надалі Закон №889-VIII).

Як встановлено судом, звільнення позивача здійснено у зв'язку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Така реорганізація була зумовлена рішенням Уряду від 21.12.2016 №988, внаслідок чого було реорганізовано управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі та управління ОСОБА_3 фонду України в Зіньківському районі шляхом їх злиття та утворено Гадяцьке ОУПФ.

Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII встановлено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому положеннями частини третьої статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною четвертою цієї ж норми встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою цієї ж норми встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при змінах в організації виробництва і праці є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору, відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України, не є обовязком роботодавця.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

З наявних матеріалів справи суд встановив, що 31.03.2017 департаментом персоналу та адміністративного забезпечення ОСОБА_3 фонду України на ім'я ОСОБА_1 надано відповідь, в якій директор департаменту ОСОБА_10 повідомила, що керівництвом головного управління Фонду в Полтавській області були запропоновані після реорганізації територіального управління Фонду, в якому працювала ОСОБА_1, зайняти, за вибором, одну з вакантних посад в органах Фонду області з урахуванням кваліфікації і досвіду роботи. Посади з інших сфер, на які ОСОБА_1 не має необхідної кваліфікації та досвіду роботи, а саме, з питань призначення та перерахунку пенсій, їй не пропонувалися (а.с. 54 т. 1).

Разом з цим, шляхом порівняльного аналізу штатних розписів на 2016, 2017 роки управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі, управління ОСОБА_3 фонду України в Зіньківському районі та штатного розпису на 2017 рік ОСОБА_5 ОУПФ (а.с. 193-203 т. 1) суд встановив, що скорочення посади першого заступника начальника управління, заступника начальника управління фактично не відбулося. Так само, з аналізу наказів про розподіл обов'язків між першим заступником та заступником начальника управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі, ОСОБА_5 ОУПФ (а.с. 153-158 т. 1), суд встановив факт відсутності суттєвих змін у службових обов'язках вказаних посад.

Незважаючи на це першим заступником ГУ ПФ в Полтавській області були запропоновані лише дві посади перед звільненням ОСОБА_1, а саме: посада заступника начальника ОСОБА_5 відділу обслуговування громадян ОСОБА_5 ОУПФ та посада завідувача сектору контрольно-перевірочної роботи №1 управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю ГУ ПФ в Полтавській області (а.с. 81 т. 2), від зайняття яких позивач фактично відмовилася, про що свідчить акт про відмову від підпису від 21.03.2017 (а.с. 82 т. 2).

В той же час, за даними ОСОБА_5 ОУПФ, наведеними в листі від 30.06.2017 №1782/06-14 станом на 30.03.2017 в ОСОБА_5 ОУПФ були вакантними наступні посади: заступник начальника ОСОБА_5 відділу обслуговування громадян; завідувач юридичного сектору; головний спеціаліст Зінківського сектору обслуговування громадян; головний спеціаліст Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; тимчасова посада головного спеціаліста Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; тимчасова посада провідного спеціаліста Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; спеціаліст Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; спеціаліст Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; водій автотранспортних засобів; провідний інспектор Зіньківського сектору з обслуговування громадян (а.с. 195 т. 2).

До того ж слід додати, що відповідно до списку працівників ОСОБА_5 ОУПФ, які були призначені на посади згідно штатного розпису на 2017 рік (а.с. 161 т. 1) посада першого заступника начальника управління була зайнята ОСОБА_8, посада заступника начальника управління - ОСОБА_11 лише 29.03.2017 відповідно до наказу №225-о (а.с. 40-41 т. 1). Тобто, станом на 21.03.2017 вказані посади були вакантними.

Проте, вказані посади перед звільненням ОСОБА_1 запропоновані не були.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного суду України від 01.04.2015 у справі №6-40цс15, а також неодноразово викладалась Верховним судом України у постановах від 01.10.2013 у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Сумської митниці Держмитслужби про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/35985744) та від 28.10.2014 у справі за позовом ОСОБА_9 до Державної митної служби України, Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Південної регіональної митниці, Головного управління Державного казначейства України в Одеській області, третя особа - ОСОБА_12, про визнання протиправними та скасування наказів в частині звільнення, поновлення на службі та стягнення моральної шкоди (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41602330).

Таким чином, суд встановив, що всупереч визначеному законом обов'язку запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, роботодавець запропонував перед звільненням позивача не всі посади, які були вакантними на момент звернення.

Відповідно до частини другої статті 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Абзацом 2 частини першої статті 2442 КАС України встановлено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Мотивів для відступлення від вказаної правової позиції судом не встановлено.

Матеріали справи свідчать про те, що ГУ ПФ в Полтавській області дотримано норми трудового законодавства лише в частині попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірний наказ голови правління ОСОБА_3 фонду України від 29.03.2017 №224-о "Про звільнення керівників територіальних управлінь ОСОБА_3 фонду України в Полтавській області" в частині звільнення ОСОБА_1 не ґрунтується на вимогах законодавства, прийнятий без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, а відтак позов у частині вимог щодо його скасування, з мотивів протиправності, підлягає задоволенню.

Оскільки суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 звільнено без достатніх законних підстав, то відновлення її порушеного права на працю має бути здійснено шляхом поновлення на попередній посаді.

Втім, Законом України "Про державну службу", який є спеціальним у даних правовідносинах, не врегульована процедура поновлення державного службовця на службі у разі незаконного звільнення.

Разом з цим, частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки наведена норма є нормою прямої дії, суд констатує обов'язок органу, що розглядає трудовий спір, поновити незаконно звільненого працівника саме на попередній роботі, без урахування можливого призначення на посаду іншої особи.

Таким чином обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині поновлення її саме на посаді першого заступника начальника ОСОБА_5 ОУПФ суд визнає неналежним і з метою відновлення порушеного права на працю поновляє позивача на посаді, з якої відбулося звільнення, а саме - на посаді першого заступника начальника управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі, у зв'язку з чим позов у цій частині належить задовольнити частково.

За змістом положень статті 2411 Кодексу законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Як вже встановлено судом, згідно запису №26 трудової книжки, ОСОБА_1 звільнена 30.03.2017 (а.с. 35 т. 1).

Таким чином поновлення на роботі позивача слід здійснювати з 31.03.2017.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника, згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці", визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Зі змісту пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 №21-395а13.

Позивач, з метою повного захисту свого порушеного права, визначив спосіб його відновлення шляхом стягнення з ОСОБА_5 ОУПФ на свою користь суми заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по день поновлення на роботі.

З урахуванням вищенаведених норм трудового законодавства, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині стягнення середнього заробітку по дату поновлення на посаді повністю захистить порушене право позивача та, відповідно, приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача у цій частині.

Суд враховує, що відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України постанова суду про присудження виплати заробітної плати у межах стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.

Конституція України зобовязує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1 суб'єкт владних повноважень діяв на підставі та в межах повноважень, але не у спосіб, що передбачений законами України, що призвело до порушення права позивача на працю, оскільки вакансії при звільненні позивача були в наявності у більшій кількості, ніж запропонував роботодавець, однак такі не були запропоновані працівнику.

При цьому, відповідачами не доведено чому за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надана іншим працівникам.

З урахуванням викладеного, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що доводи позивача про незаконне звільнення обґрунтовані, відповідають обставинам справи та наявним матеріалам.

Відтак, позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням визначеного судом належного способу поновлення позивача на посаді.

Вирішуючи заявлене представником позивача клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн., суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі.

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). При цьому матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів. Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Представник позивача на підтвердження факту понесених позивачем витрат на оплату правової допомоги надав суду відповідні розрахунки (а.с. 90 т. 1, а.с. 134 т. 2) та квитанції, виписані і скріплені підписом та печаткою адвоката ОСОБА_2 (а.с. 88-89 т. 1).

Відповідно до пункту 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку від 15.12.2004 №637, касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

З огляду на приведені норми чинного законодавства суд визнає недоведеним факт слати коштів у розмірі 10 000,00 грн. за Договором про надання юридичних послуг від 20.04.2017 №22 на користь адвоката ОСОБА_2, оскільки вищевказані квитанції не є належними документами фінансової звітності, що могли би підтвердити факт оплати витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги. Будь-яких інших доказів (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) суду не надано.

Таким чином, представник позивача не довів факту відповідності заявленої до стягнення суми законодавчо встановленому граничному розміру витрат на правову допомогу не надавши суду доказів фактично понесених позивачем витрат на правову допомогу, у звязку з чим суд відмовляє у задоволенні відповідного клопотання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 8 наказу ОСОБА_3 фонду України від 29.03.2017 №224-о "Про звільнення керівників територіальних управлінь ОСОБА_3 фонду України в Полтавській області" щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі Полтавської області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі Полтавської області з 31.03.2017.

Стягнути з ОСОБА_5 об'єднаного управління ОСОБА_3 фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по день поновлення за вирахуванням податків та обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника управління ОСОБА_3 фонду України в ОСОБА_5 районі Полтавської області з 31.03.2017 та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 05.07.2017.

Головуючий суддя ОСОБА_12
суддя суддя ОСОБА_13 ОСОБА_14