Справа № 814/2524/16
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2524/16

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Федусика А.Г.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича, за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект», про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.05.2016 року № 29501843, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича, за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект», про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.05.2016 року № 29501843.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року вказаний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 04.05.2016 року індексний номер 29501843 та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № НОМЕР_1 про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» () на квартиру загальною площею 85,4 м2, житлова 51 м2, за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, третя особа подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

За умовами договору купівлі-продажу від 22.04.2004 року позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

21.11.2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та позивачем укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останній отримав на строк до 21.11.2017 року кошти в сумі 60400 доларів США зі сплатою 13,4 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позичальник та позикодавець уклали договір іпотеки від 21.11.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. за реєстраційним № 3172.

Згідно з умовами вказаного договору позивач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

За умовами договору факторингу від 11.06.2012 року № 4 публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» здійснило відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором на користь ТОВ «Кей - Колект».

25.01.2016 року ТОВ «Кей - Колект» направило позивачу повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, яким поінформувало позивача про свій намір набути право власності на предмет іпотеки або звернути стягнення на заставлене майно шляхом його продажу від власного імені, а також запропонувало погасити заборгованість за кредитним договором протягом 30-ти днів з моменту отримання повідомлення.

Як посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А., заява про вимогу була передана цінним рекомендованим листом через ДП «Укрпошта» та повернута за закінченням терміну зберігання 21.03.2016 року.

04.05.2016 року відповідачем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29501843, яким за ТОВ «Кей - Колект» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки від 21.11.2007 року.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зроблено відповідний запис № НОМЕР_1.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення відповідача про державну реєстрацію права власності, яке виникло на підставі договору іпотеки є протиправним, у зв'язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном.

Також, скасовуючи оскаржуване рішення відповідача про державну реєстрацію права власності, суд першої інстанції дійшов висновку, що таке рішення відповідачем прийнято всупереч п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (чинного та в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 10 вказаного Закону визначено, що державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

При цьому, згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у наведеній редакції, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Наведені положення ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» кореспондуються з вимогами ч. 3 ст. 19, ч. 3 ст. 20, п. 9 ч. 1 ст. 24 цього Закону, відповідно до яких заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, який вчинив таку дію.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії нотаріусом проводиться після завершення такої дії у межах строків, встановлених частинами першою та другою цієї статті.

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за наведених приписів чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства нотаріуси України мають повноваження щодо проведення реєстрації права власності на нерухоме майно лише безпосередньо під час вчинення нотаріальної дії.

Тобто, повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов'язуються законодавцем виключно із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном.

На момент виникнення спірних правовідносин законодавством не було передбачено можливість проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, пов'язаної із переходом таких прав на об'єкт нерухомості.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо); вживають заходів щодо охорони спадкового майна; видають свідоцтва про право на спадщину; видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя; видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; провадять опис майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; видають дублікати нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; накладають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах; засвідчують вірність перекладу документів з однієї мови на іншу; посвідчують факт, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; посвідчують факт, що фізична особа є живою; посвідчують факт перебування фізичної особи в певному місці; посвідчують час пред'явлення документів; передають заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; приймають у депозит грошові суми та цінні папери; вчиняють виконавчі написи; вчиняють протести векселів; вчиняють морські протести; приймають на зберігання документи.

В свою чергу, як встановлено з матеріалів справи, в даному випадку, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу нотаріальна дія, передбачена Законом України «Про нотаріат», з нерухомим майном не вчинялася.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки є протиправним та підлягає скасуванню, у зв'язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном.

Також, на думку колегії суддів, скасовуючи оскаржуване рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що таке рішення відповідачем прийнято всупереч вимог п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, відповідно до пп. 1 п. 1, п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на позивача поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки всі вимоги п. 1 ст. 1 дотримані.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач не мав права приймати оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за третьою особою.

Твердження апелянта про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя не є одним із шляхів примусового стягнення предмета іпотеки, та те, що позивач добровільно підписав іпотечне застереження, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на рішення Верховного суду України від 30.09.2015 року у справі № 6-1309цс15, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що за своїм суб'єктним складом та предметом спору дана справа є відмінною від тієї, що розглядалась Верховним Судом України, та до спірних правовідносинах підлягають застосуванню різні норми матеріального права.

За висновком, викладеним у вказаному рішенні Верховного суду України, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не перешкоджає прийняттю рішення судом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Водночас, з огляду на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в даному випадку третя особа у справі набуває права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, саме з моменту проведення відповідачем оскаржуваних реєстраційних дій та прийняття ним оскаржуваного рішення.

Тобто, саме з моменту реєстрації за третьою особою права власності на спірне нерухоме майно і відбувається відчуження цього майна - фактичне виконання договірного способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Додаткових дій для виконання такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки Законом не передбачено.

Отже, підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що оскаржуване рішення є протиправним.

Посилання апелянта на наявність підстав для закриття провадження у даній справі з огляду на правову позицію, викладену у рішенні від 14.06.2016 року № 21-41а16 (826/4858/15), колегія суддів вважає безпідставними.

Так, на думку колегії судів, висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 14.06.2016 року № 21-41а16 (826/4858/15), безпосередньо не можуть бути застосовані до правовідносин між сторонами у цій адміністративній справі та не вказують на необхідність закриття провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України, оскільки у справах, які були представлені Верховному Суду України на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї ж норми права, судами вирішувалось питання щодо належності способу звернення стягнення на предмет іпотеки, що застосований іпотекодержателем, належності порядку набуття останнім такого права за укладеними договорами та в подальшому і набуття ним права власності на нерухоме майно, що було зареєстровано приватним нотаріусом.

В той же час, у справі, що розглядається судом, є встановлені порушення допущені відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, при здійсненні державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

З огляду на вищевикладене, даний спір, який виник у правовідносинах, що стосуються державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і в яких державний реєстратор наділений певним обсягом публічно-владних повноважень, які, як встановлено вище, були застосовані ним з порушенням чинного законодавства, фактично перевищивши надані повноваження, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п. 1 ч. 1 ст. 198; ст. 200; п. 1 ч. 1 ст. 205; ст. 206; ч. 5 ст. 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направленні її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.В. Яковлєв