Справа № 522/7437/17
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/1446/17
Справа № 522/7437/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2017 р. м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 20.04.2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення з 01 жовтня 2016 року виплати йому пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити з 01 жовтня 2016 року виплату йому пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

При цьому посилається на те, що він проходив військову службу в Збройних Силах України з 01.08.1990 року, а з 07.02.2002 року в органах військової прокуратури. З 14.08.2012 року звільнений з військової служби у військовому званні «підполковник юстиції». Після звільнення з військової служби перебував на військовому обліку у Приморському районному військовому комісаріаті м. Одеси. З вказаного часу до серпня 2014 року проходив службу на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України. Після звільнення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУПФУ в Одеській області) мені була призначена та виплачувалась пенсія за вислугу років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року. Проте, з 01.10.2016 року ГУ ПФУ в Одеській області, без будь-яких письмових чи усних повідомлень припинило виплату йому пенсії. 22.02.2017 року та 09.03.2017 року позивач звертався до ГУПФУ в Одеській області із заявами про поновлення виплати пенсії та роз`яснення причин з яких її виплату було припинено, та з інших питань. 06.03.2017 року та 22.03.2017 року ГУПФУ в Одеській області було надано відповіді №241/к-11 та № 310/К-11 (відповідно), згідно яких позивачу у поновленні виплати пенсії було відмовлено. В зв`язку з чим, він звернувся до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити.

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на адресу суду 25.05.2017 року надійшли заперечення по справі, згідно яких представник ГУ ПФУ в Одеській області заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження (ст.183-2 ч.1 п.2 КАС України) одноособово, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши приписи чинного законодавства України у відповідний період, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України з 01.08.1990 року, а з 07.02.2002 року в органах військової прокуратури. З 14.08.2012 року звільнений з військової служби у військовому званні «підполковник юстиції».

Після звільнення з військової служби позивач перебував на військовому обліку у Приморському районному військовому комісаріаті м. Одеси. З вказаного часу до серпня 2014 року проходив службу на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України.

З серпня 2014 року після звільнення з військової служби Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області позивачу була призначена та виплачувалась пенсія за вислугу років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ.

30 січня 2015 року Міністром оборони України з позивачем було укладено контракт та видано наказ від 30.01.2015 року №53 про прийняття позивача на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу з одночасним відрядженням до Генеральної прокуратури України (п.36 §2 та п.63 §4 наказу).

З 31 січня 2015 року позивач проходить військову службу на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління військового прокурора Південного регіону України.

15 серпня 2016 року позивачем було отримано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 15.08.2016 року, 23.09.2016 року відомості стосовно позивача внесено до персоніфікованого обліку Єдиного державного автоматизованого реєстру пільговиків та видано довідку Управління соціального розвитку населення в Київському районі м. Одеси про внесення відомостей №3575 від 23.09.2016 року.

З 01.10.2016 року ГУ ПФУ в Одеській області припинило виплату пенсії позивачу.

22.02.2017 року та 09.03.2017 року позивач звертався до ГУПФУ в Одеській області із заявами про поновлення виплати пенсії та роз`яснення причин з яких її виплату було припинено, та з інших питань.

Листом ГУ ПФУ в Одеській області від 06 березня 2017 року №241/К-11 на ім`я ОСОБА_1 було повідомлено, що оскільки позивачем було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років відповідно до статей 20 та 23 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу та статті 46-1 Закону України „Про прокуратуру, а не призвано на військову службу під час часткової чи загальної мобілізації, на особливий період чи прийнято на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, для продовження виплати пенсії підстав не має.

Листом від 22.03.2017 року №310/К-11 ГУПФУ в Одеській області повідомило позивачу, що сума пенсії, виплату якої поновлено з 07.01.2017 року, становить 7623, 66 грн.

Не погоджуюсь з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Суд вбачає, що з серпня 1990 року позивач проходив військову службу без укладення будь-яких контрактів. Крім цього, позивач був прийнятий на військову службу в органи військової прокуратури, а не до Збройних Сил України, які серед іншого передбачають обов`язкове зайняття штатних посад у складі ЗС України і таких посад він не займає.

Окрім того, одночасне проходження військової служби у ЗС України та відрядження в Генеральну прокуратуру України є неможливим, оскільки таке відрядження не передбачене Переліком посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцями в державних органах, установах і організаціях, що затверджується Президентом України (вимоги ч.9 ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Зокрема, Указом Президента України від 25.10.2007 року № 1020/2007 затверджено Перелік посад, що можуть бути заміщені військовослужбовцями ЗС України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення в державних органах, установах і організаціях, та граничних військових звань за цими посадами.

22.09.2014 року шляхом прийняття Указу № 737/2014 із вказаного Переліку виключено Розділ посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцям у складі Генеральної прокуратури України.

Оскільки займана позивачем посада, після внесення змін не належить до категорії посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцями, останній не може вважатись таким, що прийнятий повторно на військову службу. Відтак, у відповідача не було правових підстав для припинення виплати пенсії позивачу.

Ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу під час часткової чи загальної мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту виплата пенсій на час такої служби не припиняється. Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу повторного прийняття їх на службу до дня демобілізації або звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу у зв`язку з мобілізацією, на особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналогічне визначення особливого періоду надано і в ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», якою передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).

Крім того, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Так, на підставі Указів Президента України від 17.03.2014 року №303/2014, від 06.05.2014 року №454/2014, від 21.07.2014 року №607/2014 та від 14.01.2015 року №15/2015, на Україні діяла часткова мобілізація, отже, з 17.03.2014 року в Україні діє особливий період. І це є загальновідомим фактом.

Також, необхідно зазначити, що аналогічний висновок викладений і в роз`яснені Комітету з питань національної безпеки і оборони Верховної ради України, викладений у листі від 13.06.2016 року на запит заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора Матіоса А.В.

До того ж, слід звернути увагу й на те, що законодавством України не встановлено порядок припинення особливого періоду. При цьому, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Отже, так як позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час мобілізації у зв`язку з виникнення кризової ситуації (т.б. настанням особливого періоду), що загрожує національній безпеці, то відповідно, на нього розповсюджується дія ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» щодо не припинення виплати пенсії, у зв`язку з чим, судом 1-ї інстанції був вірно встановлений факт протиправності припинення виплати пенсії позивачу.

До того ж, при прийнятті остаточного рішення по даній справі також необхідно врахувати ще й ту обставину, що рішенням Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016р. було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII зі змінами, а саме: перше речення частини 1 статті 54, відповідно до якого, тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Згідно вимог статті 8 Конституції України визначається й діє принцип верховенства права. Конституція України має вищу юридичну силу, закони й інші нормативно-правові акти приймаються на основі й повинні відповідати їй.

У відповідності до статті 3 Конституції України, забезпечення прав і свобод громадянина є головним обов`язком держави. Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості й в інших випадках, передбачених законом. Це повного мірою відноситься і до пенсії.

Також, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування правомірності своїх дій щодо припинення виплати пенсії позивачу.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено право позивача на отримання пенсії, тому позовні вимоги останнього підлягають задоволенню, як такі, що підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 19, 46 Конституції України, ст.ст. 6-14, 17, 19, 71, 99, 100, 159-163, 167, 183-2, 185, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення з 01 жовтня 2016 року виплати ОСОБА_1 пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити з 01 жовтня 2016 року виплату ОСОБА_1 пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення в частині визнання дій протиправними. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Домусчі Л.В.