Справа № 815/6556/16
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6556/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Федусика А.Г.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу Державної міграційної служби України №193 від 21.07.2016 року в частині, згідно з якої скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Одеській області від 22.07.2002 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_2, визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 22.07.2002 року, серії НОМЕР_2 від 15.05.2007 року та серії НОМЕР_3 від 11.08.2008 року, які були видані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 11.08.2008 року у зв`язку із досягненням ОСОБА_2 45-річного віку,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу Державної міграційної служби України №193 від 21.07.2016 року в частині, згідно з якої скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Одеській області від 22.07.2002 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_2, визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 22.07.2002 року, серії НОМЕР_2 від 15.05.2007 року та серії НОМЕР_3 від 11.08.2008 року, які були видані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 11.08.2008 року у зв`язку із досягненням ОСОБА_2 45-річного віку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року адміністративний позов задоволений.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, Державна міграційна служба України звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

У 1988 році позивач прибув до нашої країни згідно з угодою між урядами Соціалістичної республіки Вєтнам та СРСР, від 02.04.1981 року та з того часу (тобто, більшу половину свого життя) постійно проживає в Україні, де в нього народилося двоє дітей: повнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, народився в місті Одесі, є громадянином України відповідно до паспорту громадянина України серії НОМЕР_5, виданого Малиновським РВ у м. Одесі ГУМВС України в Одеській області 17.12.2012 року, та неповнолітня донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, народилась в місті Одесі, та яка за територіальною ознакою є громадянкою України, проте наразі громадянство не підтверджене.

В зв'язку із досягненням, громадянином Вєтнаму ОСОБА_2 45-річного віку він звернувся до Малиновського районного відділу у м. Одесі - ГУ ДМС України в Одеській області з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання відповідно до вимог чинного законодавства.

21.10.2016 року позивач отримав від ГУ ДМС України в Одеській області лист-відповідь за вих. №5/3-254809 від 05.08.20016 року, згідно якого йому стало відомо, що 21.07.2016 року наказом ДМС України №193 його посвідка на постійне проживання визнана недійсною та Позивачу необхідно у якомога найкоротший термін звернутися до відділу імміграційної роботи ҐУ ДМС України в Одеській області та здати посвідку на постійне проживання. Відтак, Позивачу було відмовлено в обміні посвідки на постійне проживання.

Не погоджуючись з вищевикладеною відмовою позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ ДМС України від 21 липня 2016 року в частині скасування (анулювання) посвідки на постійне проживання позивача в Україні є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки Законом України «Про імміграцію» не передбачено такої підстави для скасування дозволу на імміграцію, як «пропуск шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні». Окрім того, нормами національного та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про імміграцію" та Порядку оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання затвердженого Постановою Кабінету Міністерства України від 28.03.2012 року №251.

В апеляційній скарзі вказується на те, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим апелянтом ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року та ухвалення нової постанови, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта з огляду на наступне.

Стаття 26 Конституції України гарантує громадянам України та інших держав, особам без громадянства рівні права та згідно ст.33 Конституції України вони мають право вільно перебувати та пересуватись територією України з підстав та у порядку, передбачених законом.

Абзац 4 п.4 Перехідних положень Закону України «Про імміграцію» вказує, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці, які прибули, в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам тa Урядом СРСР про направлення та прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишились проживати та звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Згідно ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: - з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; - іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; - дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; - це є необхідним для охорони здоров'я, захисту (прав і законних інтересів громадян України; - іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб, без громадянства; - в інших випадках, передбачених Законами України.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що 19.02.2002 року до ВГПІС УМВС України в Одеській області, з клопотанням про залишення на постійне проживання в Україні, звернувся громадянин СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, як особа, яка прибула в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення та прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємство і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто до 07.02.2002 року) із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Разом з заявою ним відповідачу було надано наступні документи, які містяться в матеріалах справи, а саме: копія паспорту з перекладом на українську мову, засвідчену нотаріально; копія свідоцтва про народження дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 серії НОМЕР_4 видане 29.05.2001 року міським відділом РАГС Одеського обласного управління юстиції; довідка про відсутність судимості на території СРВ, довідка №52 видана 25.03.2003 року управлінням у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації від про те ,що позивач прибув в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення та прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємство і в організації СРСР від 02.04.1981 року та перебуває на обліку управлінням у справах національностей та міграції ООДА від 26.07.2000 року квитанція архівна довідка Південного оперативного командування видана 25.02.2003 року № 124-п про те, що позивач навчався у військовому училищі з 20.08.1987р. по 27.01.1991 року.

Відповідно до висновку по справі, рішення про громадянина СРВ ОСОБА_2 на постійне проживання в Україні було прийняте ВГПІС УМВС України в Одеській області 22.07.2002 року відповідно до п. 4 розділ V (Прикінцеві положення) Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6, терміном дії «безстроково».

11.08.2008 року позивач був документований ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області посвідкою на постійне проживання серії ОД № 4784, терміном дії - «безстроково».

Згідно наданих позивачем документів вбачається, що оскаржуване рішення про скасування посвідки на постійне проживання позивача в Україні, приймалось відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V (Прикінцеві положення) Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, згідно якого особи, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення та прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємство і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто до 09.02.2002 року) із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Тобто, на думку відповідача, з відповідною заявою позивачу необхідно було звернутися до 07.02.2002 року, оскільки з 08.02.2002 року, після шестимісячного терміну, абзац четвертий 4-го пункту V-го розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» № 2491- III від 07.06.2001 року втратив чинність.

Дослідивши матеріали справи з урахуванням вимог діючого законодавства, колегією суддів не погоджується з вищевказаним рішення ВГІРФО ГУМВС України в Одеській про скасування посвідки на постійне проживання позивача в Україні, оскільки статтею 12 Закону України «Про імміграцію» встановлено чіткий перелік підстав, згідно яких дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, серед якого такої підстави, як "пропуск шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні" зазначена стаття Закону України "Про імміграцію" не передбачає.

Окрім того, аналізуючи вищевикладене слід зазначити, що рішення, які оскаржуються, прийняті із суто формальних підстав, без урахування того, що вони порушують не тільки, права та інтереси позивача, але і його дітей - громадян України.

Абзац 4 п.4 Перехідних положень Закону України «Про імміграцію» регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не містить підстав та випадків визнання неправомірними рішень по документуванню посвідок на постійне проживання в Україні.

Механізм оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне Проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання, визначає «Порядок оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251.

Згідно п. 17 вказаного Порядку рішення про відмову у видачі Посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається у разі: -1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони Громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів Громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Відповідно до приписів ст.ст.1,6 Закону України, «Про імміграцію» обов'язок перевірки наданих особою-заявником документів та пояснень покладено на посадову особу органу виконавчої влади.

Отже, колегія суддів вважає, що факт видачі посвідки на постійно проживання в Україні позивачу в 2003, пізніше в 2007 та 2008 роках свідчить про те, що уповноваженими на те органами було тричі проведено ретельну перевірку та підстав для відмови Позивачу у дозволі на імміграцію, визначених вказаними вище нормами, виявлено не було.

Колегія суддів звертає увагу на те, що протягом усього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі, про правовий статус іноземців, до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався.

Окрім того, при вирішенні питання про. визнання недійсною посвідки, на постійне проживання в Україні, на думку колегії суддів, має бути досягнутий розумний баланс між публічними Інтересами та інтересами конкретних осіб Позивача та його дітей громадян України. Адже, згідно з приписами ст. 13 Закону України «Про імміграцію», у разі визнання посвідки на постійне проживання недійсною позивач повинен в місячний термін покинути Україну, залишивши тут свого повнолітнього сина та неповнолітню доньку.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний стан речей є неприпустимим, оскільки порушує право на невтручання в сімейне життя, право на постійне та безперервне спілкування та виховання своїх неповнолітніх дітей, порушує права неповнолітньої дитини, суперечить приписам законодавства України щодо охорони прав дитини, нормам міжнародних договорів щодо охорони прав дитини та рішенням Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості свавільного і необґрунтованого втручання в сімейне життя в демократичному суспільстві. Зазначене втручання у сімейне життя не може бути. визнаним необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно міжнародних Договорів ратифікованих Україною встановлено, що дитина не має розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли Компетентні (органи у згідно з судовим рішенням, визначають, відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН - від 20.11.1989 року, Конвенція (Конвенцію ратифіковано поста Новою ВР № 789-ХЦ від 27.02.1991 року (ст. 9); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) №ETSN-192-, 15.05.2003 року, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано, із заявою Законом України №166-V від 20.09.2006р року.

Окрім того, статтями 11,12,14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки оскаржуваний наказ ДМС України від 21 липня 2016 року в частині скасування (анулювання) посвідки на постійне проживання позивача в Україні є протиправним та підлягає скасуванню, крім того, нормами національного та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направленні її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.В. Яковлєв