Справа № 756/8145/17
Суддя: Майбоженко А. М.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

03.07.2017 Справа № 756/8145/17
Ун. №756/8145/17
Пр. №2-а/756/297/17
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2017 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Майбоженко А.М. розглянувши в скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В:

14.06.2017 року представник позивача звернувся до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії.

В обґрунтування позову посилається на те, що з травня 2013 року позивач перебуває на обліку в органах пенсійного фонду України та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

Позивач звернулась з заявою до Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Києві про перерахунок призначеної їй пенсії у зв'язку з підвищенням оплати праці державних службовців. Відповідач відмовив позивачу в проведенні перерахунку.

З урахуванням викладеного, просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку позивачу пенсії державного службовця у зв'язку з підвищенням заробітної плати працюючого державного службовця, зобов'язати відповідача з 14.12.2016 року по 31.12.2016 року провести позивачу перерахунок та виплату пенсії державного службовця, виходячи з нових складових заробітної плати працюючого державного службовця у розмірі 80% від розміру заробітної плати, яка включає в себе посадовий оклад у розмірі 4 308 грн., надбавку за ранг у розмірі 300 грн., надбавку за вислугу років у розмірі 2 154 грн. і врахованих раніше надбавок та премій за 24 календарні місяці роботи, індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зі збереженням індексації пенсійних виплат, а також зобов'язати відповідача з 01.01.2017 року провести позивачу перерахунок та виплату пенсії державного службовця, виходячи з нових складових заробітної плати працюючого державного службовця у розмірі 80% від розміру заробітної плати, яка включає в себе посадовий оклад у розмірі 5 900 грн., надбавку за ранг у розмірі 300 грн., надбавку за вислугу років у розмірі 2 950 грн. і врахованих раніше надбавок та премій за 24 календарні місяці роботи, індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зі збереженням індексації пенсійних виплат.

Відповідач, одержавши копію ухвали про відкриття скороченого провадження надав суду заперечення, в яких зазначив, що нормативно-правові акти, якими визначались підстави та механізм проведення перерахунків пенсії, призначених відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, скасовані на момент звернення позивача з заявою про проведення перерахунку пенсії.

За результатами розгляду справи у скороченому провадженні, оцінивши повідомленні позивачем та відповідачем обставини, враховуючи достатність наявних матеріалів, вважаю можливим ухвалити судове рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, та вважаю правильним прийняти рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 08.05.2013 року перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».

Згідно інформаційної довідки Державної служби статистики від 28.04.2017 року №19-1-27/101-17, вона видана ОСОБА_1 про те, що вона дійсно працювала у Державній службі статистики України з 01.10.1993 року по 07.05.2013 року та обіймала посаду головного спеціаліста-економіста. Станом на 31.12.2016 року посадовий оклад за відповідною посадою працюючого державного службовця становить 4 308 грн., надбавка за 8 ранг становить 300 грн., надбавка за вислугу років за стаж державної служби 19 років становить 50% посадового окладу - 2 154 грн.

Згідно інформаційної довідки Державної служби статистики від 28.04.2017 року №19-1-27/102-17, вона видана ОСОБА_1 про те, що вона дійсно працювала у Державній службі статистики України з 01.10.1993 року по 07.05.2013 року та обіймала посаду головного спеціаліста-економіста. Станом на 21.04.2017 року посадовий оклад за відповідною посадою працюючого державного службовця становить 5 900 грн., надбавка за 8 ранг становить 300 грн., надбавка за вислугу років за стаж державної служби 19 років становить 50% посадового окладу - 2 950 грн.

16.05.2017 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії позивачу ОСОБА_1, посилаючись на збільшення розміру посадових окладів державних службовців, що працюють на відповідних посадах, надавши до заяви вказані вище інформаційні довідки.

На вказану заяву відповідач листом від 29.05.2017 року 29641/06 повідомив позивача, що розрахунок пенсії проведено згідно довідок від 07.05.2013 року №19.1-27/212 та №19.1-27/211. До заробітної плати для обчислення пенсії включено суми 1 707 грн. (посадовий оклад), 100 грн. (надбавка за ранг), 451,75 (надбавка за вислугу років), 1 876,46 грн. (надбавка за високі досягнення у праці, щомісячні премії, премії до державних свят - дані виплати обраховані, виходячи з сум за 24 календарні місці поділених на 24). Основний розмір пенсії становить з 08.05.2013 року 4 135,21 грн. х 80% = 3 308,17 грн. Суми матеріальної допомоги на оздоровлення та суми допомоги на вирішення соціально побутових питань та суми індексації не включені у розрахунок пенсії, оскільки ці доплати не передбачені ст.33 Закону України «Про державну службу» та постановою КМ України від 31.05.2000 року №865 як складові заробітної плати державного службовця. З 01.05.2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» (від 10.12.2015 року №889-VІІІ), п.2 Прикінцевих та перехідних положень якого, скасовано зокрема ст.37-1 Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 року №3723-ХІІ). Постановою КМ України від 19.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», скасовано п.4 постанови КМ України від 31.05.2000 року №865 Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 року №3723-ХІІ). Таким чином, скасовані нормативно-правові акти, якими визначались підстави та механізм проведення перерахунків пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про державну службу». З огляду на викладене, підстав для проведення перерахунку пенсії не встановлено.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Згідно частини другої статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Положення Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У статті 22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 своєї Постанови від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснив, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституції України і чинними законами прав і свобод.

Позивач з 08.05.2013 року перебуває на пенсії, призначеної відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» (№3723-ХІІ від 16.12.1993 року), оскільки звільнена з посади головного спеціаліста-економіста Державної служби статистики України. Робота позивача на вказаній посаді згідно вказаного Закону відноситься є державною службою.

На момент виходу позивача не пенсію, Законом України «Про державну службу» (№3723-ХІІ від 16.12.1993 року) було передбачено ряд соціальних гарантій, про які зазначаю нижче.

Так, згідно ст.37 вказаного Закону, на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу, зокрема, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Крім того, статтею 37-1 вказаного Закону передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Таким чином, позивач, набула право на отримання пенсії згідно Закону України «Про державну службу». Даним Законом також було передбачено соціальні гарантії щодо можливості проведення перерахунку пенсії, на які позивач при виході пенсію, правомірно сподівалась та розраховувала.

Постанова КМ України №292 від 06.04.2016 року «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» та Постанова КМ України №15 від 18.01.2017 року «Питання оплати праці працівників державних органів» змінила розмір посадових окладів державних службовців з 01.05.2016 року та 01.01.2017 року (відповідно). Даними Постановами суттєво збільшено розмір посадового окладу та надбавки за ранг головного спеціаліста державного органу, порівняно з тими сумами, які були включені до заробітної плати для обчислення пенсії. З урахуванням визначеного даними Постановами посадового окладу та надбавки за ранг позивачу було надано інформаційні довідки від 28.04.2017 року, про які зазначено вище.

Відмова відповідача у проведенні перерахунку пенсії згідно заяви позивача від 16.05.2017 року обґрунтована, зокрема, тим, що з 01.05.2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» (від 10.12.2015 року №889-VІІІ), п.2 Прикінцевих та перехідних положень якого, скасовано зокрема ст.37-1 Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 року №3723-ХІІ). Постановою КМ України від 19.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», скасовано п.4 постанови КМ України від 31.05.2000 року №865 Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 року №3723-ХІІ). Таким чином, скасовані нормативно-правові акти, якими визначались підстави та механізм проведення перерахунків пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про державну службу».

Приймаючи таке рішення, на думку суду, відповідач фактично звузив соціальні гарантії на достатній рівень матеріального забезпечення у старості, які полягають у можливості перераховувати призначену пенсію, на які обґрунтовано сподівалась та розраховувала позивач при виході на пенсію і припиненні своєї трудової діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 року №3723-ХІІ), державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 цього ж Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів державної влади, прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Розділу 11 Конституції України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, а саме - конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Аналізуючи категорію «звуження змісту прав і свобод» Конституційний Суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) констатував: «Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики» (абзаци п'ятий, шостий пункту 4).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) роз'яснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного прав в жодному разі не може бути порушена». Отже, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дій, внесення до них змін і доповнень стосовно закінчених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасування або обмеженням цих прав і свобод.

Таким чином, відповідач, застосовуючи до спірних правовідносин Закон №889-VIII від 10.12.2015 року фактично допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод шляхом скасування або обмеження наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлені Законами України. Зазначене дає підстави вважати, що цим порушено приписи частин другої та третьої статті 22 Конституції України та частини 1 статті 58 статті 21 та 24 Конституції України.

Окремо слід зазначити, що частиною 2 ст. 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1), Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання, вимог, які він виводить з цього принципу.

Європейський суд з прав людини ще в 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16.12.1974) сформулював позицію щодо права власності громадянина на пенсію. Зокрема, у рішенні суду було зазначено, що у зв'язку із сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду виникає право власності на пенсію щодо внесеної частини до цього фонду.

Згідно зі змісту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Аналіз прецедентної практики Європейський суд з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від MALTZAN and Others v. Germany). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, сплата внесків із заробітної плати державного службовця надає право в майбутньому на використання позитивного права щодо призначення та перерахунку спеціального виду пенсії згідно Закону України «Про державну службу».

Окрім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) зазначив (п.п.38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, відсутність механізму реалізації права на перерахунок пенсії є втручанням у визначений майновий інтерес цього колишнього державного службовця за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII «Про Заяву Верховної Ради України Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» (Постанова № 462-VIII) схвалено заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому суд наголошує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме розміру щомісячної пенсії та можливості її перерахунку, повинна застосовуватися в Україні.

Таким чином, статтю 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини встановив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Крім того судом враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Велікода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми, можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумів сама сутність права на соціальний захист. Також, Судом відмічено складну економічну ситуацію в країні, та необхідність пошуку державою додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогам щодо захисту прав і свобод окремої особи. Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований і в рішеннях від 09.10.1979 року у справі «Ейрі про Ірландії» та від 12.10.2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в яких суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Суд, обізнаний про наявність такої позиції Європейського суду з прав людини, однак зауважує, що держава дійсно має право на регулювання соціальних виплат з метою необхідності дотримання балансу інтересів особи та суспільства, однак при цьому слід зважувати на дотримання прав особи щодо, зокрема, недопустимості звуження прав та свобод людини, а також утриматись від дій, які порушують вказаний принцип, що визначений положенням Конституції України, які є нормами прямої дії. Будь-яке втручання держави в сферу прав людини, зокрема в мирне володіння майном, повинно бути законним та переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Таке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті.

Задля з'ясування мети здійсненого втручання слід звернутись до змісту нормативно-правових актів, на які посилається відповідач при прийнятті рішення про відмову у проведенні перерахунку пенсії. Жоден з них, не містить посилань на зміну законодавства щодо пенсійного забезпечення державних службовців у зв'язку з неможливістю фінансового забезпечення соціальних гарантій пенсіонерів, що були надані їм раніше відповідним законодавством.

Судом встановлено, що стаж позивача як державного службовця складає 19 років.

Із системного аналізу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (від 09.07.2003 року №1058-ІV) вбачається, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а також диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу).

Маючи такий значний трудовий стаж на посадах в органах державної влади, позивач щомісячно ніс тягар щодо утримання та сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, розмір яких визначався з суми отримуваного доходу (заробітку), а тому дії відповідача що відмови у проведенні перерахунку пенсії у зв'язку зі збільшенням заробітної плати працюючого службовця на відповідній посаді є прямим втручанням у право позивача на мирне володіння особистим майном (пенсією), а також порушенням вищевказаного принципу загальнообов'язкового державного пенсійного страхування - диференціації розміру пенсій.

Також, суд звертає увагу на те, що у своєму рішенні №7-рп/2004 від 17.03.2004 року, прийнятим у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, Конституційний Суд України, вказав, серед іншого на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності вказаних осіб, як під час проходження служби так і після її закінчення зумовлена з тим, що служба в правоохоронних органах держави та Збройних Силах пов'язана з підвищеними вимогами до професійної придатності, фахових, фізичних та вольових якостей. Крім цього, до них у законодавчому порядку запроваджено певні обмеження конституційних прав і свобод, зокрема право на здійснення підприємницької діяльності.

У цьому ж рішення Конституційний Суд України послався на те, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів до існування (ст.46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім'ї рівня, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладних на них службових обов'язків у зв'язку з виконанням ними державних функцій.

Дане рішення не стосується осіб, на яких під час роботи в органах держави, поширювалась дія Закону України «Про державну службу», однак, слід зауважити, що даним Законом у відповідності до Конституції, на державних службовців було покладено виконання обов'язків держави на місцях, їх робота була пов'язана з наявністю ряду обмежень (щодо існування інших джерел доходів, можливості займатись підприємницькою діяльністю), що вказує на неможливість порушення державою правомірних сподівань державного службовця щодо забезпечення належного утримання у старості.

З огляду на викладене, суд вважає протиправним рішення відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивачу та вважає правильним, застосовуючи принцип верховенства права, здійснити захист її прав у судовому порядку шляхом прийняття рішення про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» (№3723-ХІІ від 16.12.1993 року) у зв'язку з підвищенням розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі довідок Державної служби статистики №19.1-27/101-17 та №19.1-27/102-17 від 28.04.2017 року.

Суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача неправомірною, оскільки при зверненні позивача за проведенням перерахунку відповідачем її звернення було розглянуто в порядок та спосіб, що встановлений чинним законодавством, прийнято рішення, що за своєю правовою природою не може вважатись бездіяльністю. Питанню щодо обґрунтованості та правомірності даного рішення надано оцінку вище.

У частині першій статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95?ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Частиною другою статті 33 Закону № 3723-XII передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення та допомога для вирішення соціально-побутових питань входила до системи оплати праці державного службовця.

Крім того, статтею 66 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) врегульовано види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсій.

Відповідно до частини першої статті 66 цього Закону до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Стаття 41 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначає виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Таким чином, матеріальна допомога, на яку нараховувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, включається до складу заробітної плати державного службовця і враховується при обчисленні розміру його пенсії.

Чинне законодавство не передбачає включення врахованих при призначенні пенсії надбавок та премій за останні 24 календарні місяці роботи, індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зі збереження індексації пенсійних виплат до складових заробітної плати, що враховуються при проведенні перерахунку раніше призначеної пенсії. При призначенні пенсії вказані види виплат були враховані, про що зазначено у рішенні відповідача від 23.05.2017 року. Дані виплати не визначені у довідках Державної служби статистики, які, на думку позивача, мають бути підставою для проведення перерахунку її пенсії.

З огляду на дане, підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії з урахуванням врахованих раніше надбавок та премій за 24 календарні місяці роботи, індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зі збереженням індексації пенсійних виплат суд не вбачає.

З урахуванням викладеного,суд вважає правильним задовольнити заявлені позивачем вимоги частково за підстав та в обсязі, що зазначено вище.

Керуючись 183-2, 256 КАС України, суд, -,

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії задовольнити частково.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії державного службовця ОСОБА_1 з 14.12.2016 року по 31.12.2016 року, виходячи зі складових заробітної плати працюючого державного службовця у розмірі 80% від розміру заробітної плати, яка включає в себе посадовий оклад у розмірі 4 308 грн., надбавку за ранг у розмірі 300 грн., надбавку за вислугу років у розмірі 2 154 грн. (з урахуванням раніше проведених виплат).

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії державного службовця ОСОБА_1 з 01.01.2017 року, виходячи зі складових заробітної плати працюючого державного службовця у розмірі 80% від розміру заробітної плати, яка включає в себе посадовий оклад у розмірі 5 900 грн., надбавку за ранг у розмірі 300 грн., надбавку за вислугу років у розмірі 2 950 грн. (з урахуванням раніше проведених виплат).

Постанову суду в межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.М. Майбоженко