Справа № 813/1563/17
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2017-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року справа № 813/1563/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

секретар судового засідання Витвицька В.П.,

за участю:

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю "Бадер Україна" про стягнення заборгованості, -

встановив:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Бадер Україна" (далі відповідач, ТОВ "Бадер Україна") про стягнення боргу в сумі 379802,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до положень статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для відповідача у 2016 році встановлено певний норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, який ним не виконано. Враховуючи виявлені порушення відповідач, згідно з статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" зобов'язаний сплатити на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції за незабезпечення встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2016 році в сумі 379347,76 грн, пеню в сумі 455,22 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача, подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначає, що обовязок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені ним робочі місця. Такий обовязок відповідно до ст.18-1 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні покладено на державну службу зайнятості, яка здійснює пошук роботи відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Стверджує, що відповідачем вжито всіх необхідних заходів для працевлаштування інвалідів, зокрема, створено робочі місця для інвалідів, подано відповідну звітність (форма 3 - ПН) до районного центру зайнятості, здійснювався самостійний пошук та працевлаштування інвалідів для забезпечення відповідного нормативу робочих місць, а тому немає жодних підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у запереченні, та просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову виходячи з такого.

ТОВ "Бадер Україна" подало звіт форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 2566 особи (з них середньооблікова кількість працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність 99 осіб; кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів 103 особи; фонд оплати праці штатних працівників 243351,6 грн; середньорічна заробітна плата штатного працівника 94837 грн; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів 379348 грн.

Відповідачем проведено розрахунок заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2016 рік ТОВ "Бадер": середньооблікова кількість штатних працівників становить 2566 особи, фонд оплати праці штатних працівників 243351,6 грн, середньорічна заробітна плата 94836,94 грн, норматив робочих місць 103 особи, зайнято робочих місць 99 осіб, сума коштів до сплати за 4 незайнятих інвалідами робочих місця становить 379347,76 грн ( 94836,94 х 4 = 379347,76 грн) основний борг.

Сума пені за 1 день прострочення 379347,76 х 0,04 % =151,74 грн; кількість днів існування боргу: з 16.04.2017 по 18.04.2017 включно = 3 дні. Сума пені, що необхідно сплатити 455,22 грн (151,74 хгрн. х 12). Загальна сума 379802,98 грн (379347,76 грн + 455,22 грн).

Вказана сума адміністративно-господарських санкцій та пені не сплачена відповідачем в добровільному порядку, у звязку з чим, позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача суми боргу.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відповідно до частиною 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно: - розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів; - здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

При цьому суд враховує те, що обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Згідно Інструкції щодо заповнення форми звітності № 3-ПН Звіт про наявність вакансій, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 31.05.2013 № 316, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.2013 за № 988/23520, для інформування населення про наявність вакансій, сприяння працевлаштуванню громадян, зареєстрованих у центрах зайнятості як такі, що шукають роботу, для підбору персоналу на замовлення роботодавців використовується форма звітності № 3-ПН Звіт про наявність вакансій.

Відповідно до наказу ТОВ "Бадер Україна" від 23.11.2011 № 86/1 на підприємстві створено робочі місця для працевлаштування інвалідів в кількості, що відповідає 4% від загальнооблікової чисельності працівників.

На виконання наказу від 23.12.2011 № 86/2 розроблено та затверджено положення Про працевлаштування інвалідів в ТОВ "Бадер Україна".

Крім того, позивачем скеровувались на адресу Городоцького районного центру зайнятості звітність форми № 3-ПН про попит на робочу силу (вакансії).

Городоцьким районним центром зайнятості скеровано на адресу відповідача на направлення на працевлаштування.

Згідно інформації Городоцького районного центру зайнятості протягом 2016 року у ТОВ "Бадер Україна" працевлаштовано 20 безробітних осіб з інваліднністю.

Як видно з матеріалів справи, ТОВ "Бадер Україна" інформував центр зайнятості про наявність вакантних місць для інвалідів, що відповідачем не заперечується. Крім того відповідачем самостійно вживались додаткові заходи щодо працевлаштування громадян, які потребують соціального захисту і нездатні конкурувати на ринку праці, а саме здійснювалось розміщення інформації про можливість працевлаштування інвалідів у засобах масової інформації газеті Голос народу, здійснювалось розклеювання рекламних оголошень, що підтверджується наданими відповідачем письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Суд зазначає, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом України у постановах від 20.06.2011 у справі № 21-60а11 та від 02.04.2013 у справі № 21-95а13 за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач вживав заходів, передбачених законодавством, спрямованих на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання.

Судом встановлено, що відповідачем вжито усіх можливих заходів для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу робочих місць, тому немає підстав для застосування до нього адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу щодо працевлаштування інвалідів.

При цьому, саме по собі невиконання ТОВ "Бадер Україна" у 2016 році нормативу з працевлаштування інвалідів, встановленого ч. 1 ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, без його на те вини не дає правових підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 20 цього ж Закону.

Враховуючи те, що немає підстав для застосування до ТОВ "Бадер Україна" адміністративно-господарських санкцій, тому немає підстав і для стягнення з відповідача пені за порушення строків сплати таких санкцій.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Щодо судового збору, то такий на підставі статті 94 КАС України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови складено 04.07.2017