Справа № 808/472/17
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2017 рокусправа № 808/472/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Божко Л.А. Лукманової О.М.

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі №808/472/17 за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Запорізької області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди -

в с т а н о в и в :

08 лютого 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила:

- визнати наказ прокурора Запорізької області №8ц від 06 січня 2017 року про звільнення позивачки з займаної посади прес-секретаря прокуратури Запорізької області (на правах головного спеціаліста) та з органів прокуратури області у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі зі скороченням штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України протиправним та скасувати його;

- поновити позивачку на посаді прес-секретаря (на правах головного спеціаліста) прокуратури Запорізької області з 06 січня 2017 року;

- стягнути з прокуратури Запорізької області на користь позивачки заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.01.2017 по дату фактичного поновлення на роботі;

- стягнути з прокуратури Запорізької області на користь позивачки моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що Наказом прокурора Запорізької області №8ц від 06.01.2017 позивача звільнено з займаної посади прес-секретаря прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі зі скороченням штату працівників. Позивач вважає, що фактичних змін в організації праці прес-секретаря не відбулося, коло посадових обовязків залишилося тим же самим. Тобто, на думку позивача, посада прес-секретаря прокуратури області залишилась нескороченою, а лише змінилась назва посади та кваліфікаційні вимоги щодо її зайняття. Стверджує, що починаючи з моменту повідомлення позивачки про наступне звільнення (04.11.2016) до часу фактичного звільнення (06.01.2017) в прокуратурі Запорізької області була вакантною принаймні одна посада головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури Запорізької області, що відповідає освіті та кваліфікаційному рівню позивачки, однак зайняти відповідну посаду позивачці запропоновано не було. Також, позивач посилається на порушення відповідачем вимог ч.3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» згідно якої роботодавець не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень повинен надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів. Посилаючись на практику Вищого адміністративного суду України та норми Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 позивач зазначає, що звільнення її з роботи є незаконним та таким, що призвело до моральних страждань.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову. До судового засідання представником позивача також надано додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що питання про надання доступу вирішується лише після того, як цій особі стане необхідний такий доступ. Тобто, будучі кандидатом на посаду начальника режимно-таємної частини прокуратури області, позивач подавала б документи на надання доступу до державної таємниці , і лише у випадку відмови в наданні доступу їй могли в відмовити у працевлаштуванні.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 працювала в Прокуратурі Запорізької області з 10 січня 2003 року 05 листопада 2015 року на посаді прес-секретаря прокурора області, в період 05 листопада 2015 року 06 січня 2016 року на посаді журналіста (на правах провідного спеціаліста) відділу з питань розгляду листів та прийому громадян прокуратури області, в період 06 січня 2016 року 06 січня 2017 року на посаді прес-секретаря прокуратури області (а.с. 8-11, 32-34).

04 травня 2016 року позивачці, відповідно до ст. 39 Закону України «Про державну службу» №889 від 10.12.2015 встановлена категорія «В» та 9 ранг державного службовця.

Наказом Генерального прокурора України №154ш від 03.11.2016 ліквідовано у структурі та скорочено у штатному розписі прокуратури Запорізької області посаду прес-секретаря (на правах головного спеціаліста), яку обіймала ОСОБА_3, та установлено за рахунок резерву Генеральної прокуратури України посаду прес-секретаря (на правах прокурора прокуратури) (а.с. 35).

Наказом прокурора Запорізької області №8ц від 06.01.2017 ОСОБА_3 звільнено з посади прес-секретаря прокуратури Запорізької області (на правах головного спеціаліста) та з органів прокуратури області у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі зі скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 7).

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернулась до суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді прес-секретаря (на правах головного спеціаліста) та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства при звільненні ОСОБА_3 з посади у звязку зі зміною організації виробництва і праці, в тому числі зі скороченням штату працівників, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України N 322-VIII від 10.12.1971 (далі КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частиною 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Встановлені обставини справи свідчать, що 04.11.2016 ОСОБА_3 ознайомлено із попередженням про звільнення із займаної посади у звязку із скороченням штату працівників (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України) після спливу двох місяців з дати попередження, тобто з 04.01.2017. Також, повідомлено про відсутність на дату ознайомлення з попередженням в органах прокуратури Запорізької області вакантних посад державної служби, які можна запропонувати позивачу з урахуванням її кваліфікації. (а.с. 36).

Прокурором Запорізької області внесено подання Голові ЦК Незалежної профспілки працівників прокуратури Запорізької області №11-10 вих-17 від 04.01.2017 (а.с.38) з проханням розглянути питання та дати згоду на звільнення за ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату посади прес-секретаря прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 (а.с. 38).

05 січня 2017 року на засіданні ЦК Незалежної профспілки працівників прокуратури Запорізької області, за участі ОСОБА_3, надано згоду на звільнення позивача у звязку із скороченням посади прес-секретаря прокуратури області (на правах головного спеціаліста), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією протоколу засідання ЦК незалежної професійної спілки працівників прокуратури Запорізької області від 05.01.2017 (а.с. 39).

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу відсутності порушень з боку відповідача при вивільненні позивача з посади прес-секретаря Запорізької обласної прокуратури.

Щодо доводів позивача про протиправне не пропонування їй відповідачем інших вакантних посад суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, на час звільнення позивача з посади вакантними були посади: головний спеціаліст відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області (з 01.11.2016); головний спеціаліст відділу інформаційних технологій прокуратури області (з 03.11.2016); начальник режимно-таємної частини прокуратури області (з 01.11.2016); головний спеціаліст режимно-таємної частини прокуратури області (з 17.11.2016).

Позивач зазначає, що зазначених серед вказаних посад, посада головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури області відповідає її освіті та кваліфікаційному рівню, оскільки вона має дві вищі освіти, одна з яких юридична, кваліфікаційний рівень спеціаліст.

Між тим, встановлені обставини справи свідчать, що згідно довідки начальника режимно-таємної частини прокуратури Запорізької області №20/13н/т від 14.03.2017 (а.с. 94), ОСОБА_3, яка з 10 січня 2003 по 06 січня 2017 перебувала на посаді прес-секретаря прокурора області, допуск до відомостей, які становлять держану таємницю, не надавався.

При цьому, кандидат на посаду головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури області на час призначення на посаду повинен мати допуск до державної таємниці із ступенем секретності «цілком таємно» та «таємно»

Відповідно до вимог ст. 21 Закону України «Про державну таємницю» режимно-секретні органи комплектуються спеціалістами, яким надано допуск до державної таємниці із ступенем секретності «цілком таємно», якщо характер виконуваних робіт не вимагає допуску до державної таємниці із ступенем секретності «особливої важливості». Якщо державний орган, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа або організація не провадить діяльність із секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «особливої важливості», режимно-секретні органи такого органу, підприємства, установи або організації комплектується спеціалістами, яким надано допуск до державної таємниці зі ступенем секретності «таємно».

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що кандидат на посаду головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури області. Як зазначає відповідач в запереченнях на апеляційну скаргу, на вказану посаду було призначено працівника, який має допуск до державної таємниці.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час звільнення ОСОБА_3 не мала допуску до державної таємниці тому підстави для запропонування їй вакантної посади були відсутні.

Щодо доводів позивача про обовязок повідомлення роботодавцем про зміну в організації виробництва і праці не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень - профспілкової організації, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 49-4 КЗпП України передбачено, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Між тим, в даному випадку не відбувалося ліквідації, реорганізації, зміни форми власності або часткового зупинення діяльності відповідача.

Зміни в організації праці, зокрема щодо скорочення посади на якій працювала позивач, відбулись на підставі наказу Генерального прокурора України №154ш від 03.11.2016.

Відтак, у відповідача не виникло обовязку повідомляти про зміну в організації виробництва і праці не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень профспілкову організацію.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність дій відповідача при звільненні позивача з посади, тому відсутніми є підстави для скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення її на посаді. Відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі свідчить також і про відсутність підстав для похідних вимог стягнення з відповідача середнього заробітку та моральної шкоди.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом пункту 3 частини першої статті 163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

Таким чином, у мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору.

Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін.

Суд зазначає, що посилання на норми актів та обставини, які судом не були належним чином встановлені та досліджені не предмет їх належності та обґрунтованості наведенню в мотивувальній частині рішення не допускаються.

Між тим, вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення (абз. 23 та 29 мотивувальної частини постанови) наводить посилання на п. 35 Порядку №939, який не було витребувано та досліджено судом на предмет його належності та допустимості, водночас, вказане порушення не призвело до невірного вирішення справи по суті позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зі приписами ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням того, що судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи та вірно вирішено спір по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст.196, ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі №808/472/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному протягом двадцяти днів у відповідності до ст. 212 КАС України.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова