Справа № 803/704/17
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року Справа № 803/704/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого, судді Мачульського В.В.,

при секретарі судового засідання Масюк Г.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3, позивач, підприємець) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі відповідач, ГУ ДФС у Волинській області) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 13 квітня 2017 року №000021311 в частині нарахування податку з доходів фізичних осіб в розмірі 31 850,82 грн., штрафної санкції по податку в розмірі 14 758,53 грн.; податкового повідомлення-рішення від 13 квітня 2017 року №000022311; вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф000025311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування в розмірі 56 861,61 грн.; рішення №000024311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування штрафу в розмірі 5 178,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 27 лютого 2017 року по 20 березня 2017 року працівниками Головного управління ДФС у Волинській області проводилася документальна планова перевірка ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства в період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року, за результатом якої складений акт від 27 березня 2017 року №751/1304/НОМЕР_1.

У резолютивній частині вказаного акту констатовано порушення позивачем:

1) статті 177 Податкового кодексу України в результаті чого занижено чистий оподаткований дохід за 2014-2016 роки в сумі 223 268,00 грн. та відповідно податок на доходи фізичних осіб в сумі 36 010,64 грн.;

2) порушення підпунктів 1.2, 1.3, 1.6 пункту 16 примітки 1 підрозділу 10 розділу ХХ, статті 168 Податкового кодексу України в результаті чого занижено оподатковуваний чистий дохід за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року в сумі 223 268,00 грн., як наслідок занижено суми податкового зобовязання з військового збору за вищевказаний період на 2466,28 грн.;

3) пункту 7.1.2 статті, пункту 8.11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», в результаті чого донарахований єдиний внесок в сумі 66 803,89 грн.;

4) порушення пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України в частині завищення податкового кредиту, внаслідок чого донараховано ПДВ в сумі 4 420,00 грн.

Вказані порушення, на думку податкового органу, виникли у звязку з віднесенням ФОП ОСОБА_3 С,М. на витрати сум відрядження водіїв. Як зазначив відповідач, поїздки водіїв це робота, яка постійно проводиться в дорозі і має розїзний характер. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 1999 року №490 «Про надбавки (польове забезпечення) до тарифних ставок і посадових окладів працівників, направлених для виконання монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт і працівників, робота яких виконується вахтовим методом, постійно проводиться в дорозі або має розїзний (пересувний) характер» таким працівникам встановлюється надбавка тарифної ставки (посадового окладу) в розмірах, передбачених колективним договором або за погодженням із замовником. При цьому згідно з вимогами цієї постанови розмір надбавки до тарифної ставки (посадового окладу) не повинен перевищувати граничних норм добових витрат, встановлених для відряджень у межах України.

Таким чином, податковий орган вважає протиправним включення позивачем у витрати господарської діяльності відрядження водіїв, і вказує, що вказані відрядні мали бути включені як надбавка до заробітної плати водіїв за розїзний характер роботи.

На підставі вищенаведеного порушення ГУ ДФС у Волинській області прийняла наступні рішення:

1) податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2017 року №000021311 про нарахування основного зобовязання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 34 613,21 грн. та штрафних санкцій у розмірі 15 449,13 грн.;

2) податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2017 року №000022311 про нарахування основного зобовязання з військового збору у розмірі 2 466,28 грн. та штрафних санкцій у розмірі 931,63 грн.;

3) вимогу про сплату боргу (недоїмки) з Єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 13 квітня 2017 року №Ф-000025311 на сумі 63 571,48 грн.;

4) рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 13 квітня 2017 року №000024311.

Позивач з такими висновками не погоджується з тих підстав, що згідно наказу Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59 «По службові відрядження в межах України та за кордон», службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить в дорозі або має розїзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою особою).

Позивач, як роботодавець, та його працівники у трудових договорах визначили, що поїздки водіїв за межі смт. Колки вважаються службовими відрядженнями, а поїздки в межах смт. Колки ні. Крім того, аналогічні положення встановлені в наказі про службові відрядження підприємця.

Крім того, позивач вказував на неправильне нарахування штрафу з податку на доходи фізичних осіб. Зокрема, податковий орган за 2014 рік нарахував штраф у розмірі 25%, а за 2015 та 2016 роки 50 % як за повторність. Позивач вважає, що оскільки порушення виявлені в межах однієї перевірки, тому податковий орган не вправі був застосувати підвищений штраф як за повторність.

З наведених підстав вважає вищенаведені висновки податкового органу протиправними та просить суд визнати протиправними та скасування податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2017 року №000021311 в частині нарахування податку з доходів фізичних осіб в розмірі 31 850,82 грн., штрафної санкції по податку в розмірі 14 758,53 грн.; податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2017 року №000022311; вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф000025311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування в розмірі 56 861,61 грн.; рішення №000024311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування штрафу в розмірі 5 178,23 грн. (а.с.6-7).

29 червня 2017 року позивач звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру позовних вимог, а саме: визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф000025311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування в розмірі 56 861,61 грн., та рішення №000024311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування штрафу в розмірі 5178,23 грн., оскільки рішенням ДФС України № 8052/0/99-99-11-02-01-14 від 23 червня 2016 року скасовано податкове повідомлення-рішення №000021311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування податку з доходів фізичних осіб в розмірі 31 850,82 грн., штрафної санкції по податку в розмірі 14 758,53 грн., всього 46 69,35 грн. та податкове повідомлення-рішення №000022311 від 13 квітня 2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача, субєкт владних повноважень, у письмових запереченнях від 21 червня 2017 року та у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що проведеною перевіркою встановлено заниження суми чистого оподаткованого доходу, у звязку із віднесенням ФОП ОСОБА_3М . на витрати сум відряджень водіїв. Також, перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок, встановлено порушення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» у звязку із віднесенням ФОП ОСОБА_3 на витрати сум відряджень водіїв. Враховуючи вищевикладене просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши в судовому засіданні письмові докази, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що у період з 27 лютого 2017 року по 20 березня 2017 року працівниками Головного управління ДФС у Волинській області проводилася документальна планова перевірка ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства в період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року, за результатом якої складений акт від 27 березня 2017 року №751/1304/НОМЕР_1 (а.с.8-38).

У резолютивній частині вказаного акту констатовано порушення позивачем (а.с.37):

1) статті 177 Податкового кодексу України в результаті чого занижено чистий оподаткований дохід за 2014-2016 роки в сумі 223 268,00 грн. та відповідно податок на доходи фізичних осіб в сумі 36 010,64 грн.;

2) порушення підпунктів 1.2, 1.3, 1.6 пункту 16 примітки 1 підрозділу 10 розділу ХХ, статті 168 Податкового кодексу України в результаті чого занижено оподатковуваний чистий дохід за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року в сумі 223 268,00 грн., як наслідок занижено суми податкового зобовязання з військового збору за вищевказаний період на 2466,28 грн.;

3) пункту 7.1.2 статті, пункту 8.11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдинго внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», в результаті чого донарахований єдиний внесок в сумі 66 803,89 грн.;

4) порушення пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України в частині завищення податкового кредиту, внаслідок чого донараховано ПДВ в сумі 4 420,00 грн.

Вказані порушення, на думку податкового органу, виникли у звязку з віднесенням ФОП ОСОБА_3 на витрати сум відрядження водіїв. Як зазначив відповідач, поїздки водіїв це робота, яка постійно проводиться в дорозі і має розїзний характер. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 1999 року №490 «Про надбавки (польове забезпечення) до тарифних ставок і посадових окладів працівників, направлених для виконання монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт і працівників, робота яких виконується вахтовим методом, постійно проводиться в дорозі або має розїзний (пересувний) характер» таким працівникам встановлюється надбавка тарифної ставки (посадового окладу) в розмірах, передбачених колективним договором або за погодженням із замовником. При цьому згідно з вимогами цієї постанови розмір надбавки до тарифної ставки (посадового окладу) не повинен перевищувати граничних норм добових витрат, встановлених для відряджень у межах України.

Таким чином, податковий орган вважає протиправним включення позивачем у витрати господарської діяльності відрядження водіїв, і вказує, що вказані відрядні мали бути включені як надбавка до заробітної плати водіїв за розїзний характер роботи (а.с.16-19).

На підставі вищенаведеного порушення ГУ ДФС у Волинській області прийняла наступні рішення:

1) податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2017 року №000021311 про нарахування основного зобовязання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 34 613,21 грн. та штрафних санкцій у розмірі 15 449,13 грн.;

2) податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2017 року №000022311 про нарахування основного зобовязання з військового збору у розмірі 2 466,28 грн. та штрафних санкцій у розмірі 931,63 грн.;

3) вимогу про сплату боргу (недоїмки) з Єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 13 квітня 2017 року №Ф-000025311 на сумі 63 571,48 грн.;

4) рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 13 квітня 2017 року №000024311 (а.с.41-44).

За результатом адміністративного оскарження, рішенням Державної фіскальної служби України від 30 травня 2017 року №7019/0/99-99-11-02-02-25 скаргу залишено без розгляду (а.с.59-60).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 23 червня 2017 року №8052/0/99-99-11-02-01-14 залишено без змін податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області №000023311 від 13 квітня 2017 року про збільшення грошового зобовязання з податку на додану вартість, скасовано податкові повідомлення-рішення №000021311 та №000022311 в частині збільшення сум грошових зобовязань по податку на доходи фізичних осіб та військовому збору на суми заниження оподаткованого доходу в частині витрат платник, повязаних з відрядженням працівників, у тому числі добових, а в інших частинах податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу ФОП ОСОБА_3 без задоволення.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному рішенню та вимозі відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваної в даній адміністративній справі вимоги про сплату боргу (недоїмки), з огляду на таке.

Згідно із частиною четвертою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (з наступними змінами та доповненнями) орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до пунктів 1 та 2 розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за № 508/26953 до платників, які не виконали визначені Законом обов'язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов'язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Згідно з пунктом 3 розділу 6 вищезгаданої Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов'язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. Сума боргу у вимозі проставляється у гривнях з двома десятковими знаками.

З цього слідує, що у звязку із невиконанням визначеного Законом обовязку до позивача застосовується заходи впливу, а саме формується вимога про сплату недоїмки, яка надсилається платнику у випадку наявності на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати ЄСВ. При цьому, у такому випадку вимога формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Що стосується рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 13 квітня 2017 року №000024311 слід зазначити, що вказане рішення ґрунтуються на висновках відповідача відносно заниження позивачем бази оподаткування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та здійсненням у зв'язку з цим його донарахування, що, у свою чергу, базується на висновках відповідача про заниження оподаткованого доходу та завищення позивачем витрат, які, як встановлено вище скасовані лише в частині.

Відповідно пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України №2464-VI визначено, що максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України №2464-VI визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, яка визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно частин 3, 4 статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.

Частиною 7 статті 8 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 2, 6 - 8 частини першої статті 4 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині дев'ятій цієї статті), встановлюється у розмірі 3,6 відсотка визначеної пунктом 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно частиною 11 статті 8 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Таким чином, враховуючи встановлене, суд визнає, що платником в порушення пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону України №2464-VІ занижено суму доходу, на яку нараховується єдиний внесок за 2014 рік в сумі 20 420,38 грн., за 2015 рік в сумі 27 900,27 грн., за 2016 рік в сумі 18 483,24 грн., сума заниження чистого оподаткованого доходу, на яку нараховується єдиний внесок за 2014 рік на суму 58 849,12 грн., за 2015 рік на суму 80 404,20 грн. за 2016 рік на суму 84 014,68 грн.

Враховуючи встановлене та вищезазначені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про правомірність винесених відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13 квітня 2017 року №Ф000025311 та рішення № 000024311 від 13 квітня 2017 року, оскільки ФОП ОСОБА_3 в результаті допущено порушення частини першої статті 7 Закону України №2464-VІ.

Підсумовуючи все вищевикладене суд дійшов висновку, що Головне управління ДФС у Волинській області правомірно та обґрунтовано винесло рішення та вимогу, а тому у задоволенні уточнених позовних вимог слід відмовити.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф000025311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування в розмірі 56 861,61 грн., та рішення №000024311 від 13 квітня 2017 року в частині нарахування штрафу в розмірі 5178,23 грн. відмови повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлений до 07 липня 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський