Справа № 490/12328/16-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2017-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 490/12328/16-а

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Гуденко О.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Лукянчук О.В.,
судді -Градовського Ю.М.

при секретарі -Величко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Центрального районного суду м.Миколаєва від 04 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області про стягнення компенсації за затримку здійснення розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року ОСОБА_5 (надалі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області (надалі - відповідач), в якому просила стягнути з відповідача 54990,89 грн. компенсації за затримку розрахунку, 1136,23 грн. компенсації втрати доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітку, а також 8000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.03.2016 року її поновлено на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна по Миколаївській області (надалі - Відділення Фонду) та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 12831,21 грн. та моральну шкоду у сумі 300,00 грн.. Дана постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3927 грн. 92 коп. допущена до негайного виконання. Наказом відповідача від 27.04.2016 року позивача було поновлено на посаді, а наказом від 28.04.2016 року її було звільнено з займаної посади за згодою сторін. Посилаючись на те, що належні позивачу виплати за рішенням суду, та у зв'язку із звільненням за згодою сторін фактично були виплачені позивачу із затримкою в травні та листопаді 2016 року, позивач вважає, що відповідно до приписів статей 117 та 236 КЗпП відповідач зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час допущеної затримки розрахунку, з урахуванням компенсації втрати доходів, а також завдану моральну шкоду.

Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 04.04.2017 року позовні вимоги задоволено частково. Суд стягнув з відповідача на користь позивача 6028 грн. 54 коп. середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні, а також 144,84 грн. компенсацій інфляційних втрат та 150,00 грн. моральної шкоди.

В подальшому, ухвалою про виправлення описки від 24.04.2017 року суд першої інстанції внаслідок допущеної помилки при визначенні терміну затримки розрахунку зменшив суми до стягнення, а саме: 4744,98 грн. - за час затримки виконання рішення суду та виплати інших платежів, 129,25 грн. - компенсація інфляційних втрат. Розмір моральної шкоди не змінився.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року позивач була поновлена на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна по Миколаївській області та на її користь було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 12831,21 грн. та моральну шкоду у сумі 300,00 грн.. Постанову у частині поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3927 грн. 92 коп. - допущено до негайного виконання, розподілені судові витрати. При цьому в постанові суду встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача складає 3927,92 грн.. При розгляді справи та оголошенні постанови суду був присутній представник відповідача, що ним не заперечувалось.

Наказом начальника Регіонального відділення Фонду №40-к від 27.04.2016 року позивача було фактично поновлено на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики, та наказано виплатити на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідно до постанови суду.

На підставі наказу начальника Регіонального відділення Фонду №43-к від 28.04.2016 року позивача було звільнено з посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики за угодою сторін за п.1 ст.36 КзпП України, наказано виплатити на її користь заробітну плату за фактично відпрацьований час.

29.04.2016 року позивачці було виплачено 3927,92 грн. місячний середній заробіток за вимушений прогул - в межах негайного виконання рішення суду.

30.05.2016 року позивачці було виплачено 290,92 грн. за фактично відпрацьовані два дні у квітні 2016 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 року постанова Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.03.2016 року скасована в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 12831,21 грн. та прийнято в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.11.2016 року скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 року та залишено в силі постанову Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.03.2016 року.

29.11.2016 року позивачці було виплачено 12612,14 грн. за вимушений прогул згідно постанови Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.03.2016 року, 300,00 грн. моральної шкоди та 3316,30 грн. компенсації відпустки при звільненні.

Зі змісту позову слідує, що визначена позивачем до стягнення сума в розмірі 54990,89 грн. складається з наступних сум: 31423,36 грн. - середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з квітня по 29.11.2016 року та 23567,53 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з травня по листопад 2016 року.

Задовольняючи вимоги позивача частково, суд першої інстанції погодився з тим, що має місце затримка на 22 робочих дні (з 28.03.2016 року по 27.04.2016 року) виконання постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року про поновлення позивача на роботі та виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. Також суд першої інстанції вказав на те, що відповідачем допущена затримка виплати позивачу на 9 робочих днів (з 28.04.2016 року по 13.05.2016 року) суми заробітку за 2 робочих (27 та 28 квітня 2016 року) в розмірі 290,92 грн., які підлягали виплаті позивачу в день звільнення.

В той же час, суд першої інстанції зазначив, що оскільки постанова Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 12831,21 грн. була скасована постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 року, а набула чинності лише на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України від 10.11.2016 року, то відсутня вина відповідача у невиплаті позивачу визначеної судовим рішенням суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з квітня 2016 року по листопад 2016 року, а наявність такої вини є обов'язковою умовою для покладання на відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. З цих підстав, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з квітня по 29.11.2016 року.

Колегія суддів погоджується такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Стаття 236 КЗпП передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

В рамках даного спору суд першої інстанції вірно встановив, що постанова Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року в частині поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3927 грн. 92 коп. повинна була бути виконана відповідачем негайно, однак виконана вона була із затримкою лише 27.04.2016 року, а тому колегія суддів погоджується з тими, що мають місце підстави для застосування ст.236 КЗпП, тобто стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що зазначена вище стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до ч.1 ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною 2 ст.257 цього Кодексу встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п.3 ч.1 ст.256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною 4 ст.257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21.04.1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження». Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Отже, добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Таким чином, постанова Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року в частині поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць повинна була бути виконана відповідачем негайно, тобто вже наступного робочого дня, незалежно від реалізації позивачем процедури примусового виконання цього судового рішення.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.34 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Розраховуючи суму, яка підлягає сплаті позивачу на підставі ст.236 КЗпП за несвоєчасне виконання постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року, суд першої інстанції застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), а також врахував визначену вказаною постановою суду середньомісячну заробітну плату позивача в розмір 3927,92 грн. та період затримки в 22 робочих дня - з 28.03.2016 року (перший робочий день після ухвалення рішення суду про поновлення позивача на посаді) по 26.04.2016 року включно (який передує дню видачі наказу про поновлення позивача).

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції, правильно визначивши середньоденну заробітну плату в сумі 163,62 грн. та період затримки виконання рішення суду в 22 робочих дня, в той же час допустився арифметичної помилки, здійснивши розрахунок середнього заробітку за час затримки поновлення позивача на посаді в сумі 3272,40 грн. не за 22 робочих дня, а за 20. За затримку в 22 робочих дня сума середнього заробітку буде дорівнювати 3599,64 грн. (163,62х22 = 3599,64).

Відтак, в цій частині постанова суду першої інстанції підлягає зміні на суму 3599,64 грн..

Що стосується висновку суду першої інстанції з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24.04.2016 року про те, що відповідачем допущена затримка виплати позивачу на 9 робочих днів (з 28.04.2016 року по 13.05.2016 року) суми заробітку за 2 робочих дня (27 та 28 квітня 2016 року) в розмірі 290,92 грн., які підлягали виплаті позивачу в день звільнення, а тому з відповідача на підставі ст.117 КЗпП підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Стаття 117 цього Кодексу визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що сума заробітку в розмірі 290,92 грн. за 2 робочих дня у квітні 2016 року не була сплачена позивач в день звільнення, тобто 28.04.2016 року, а була сплачена лише 13.05.2016 року, тобто із запізненням на 9 робочих днів, суд першої інстанції цілком правомірно обрахував суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 1472,58 грн. (3927,92 : 24 = 163,62 грн. Х 9 роб. дні = 1472,58 грн.).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для покладання на відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, у вигляді стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати позивачу суми, яка визначена постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року в розмірі 12831,21 грн..

Так, як вже зазначено вище, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (ч.1 ст.255 КАС України).

Отже, обов'язковість судового рішення пов'язана із фактом набрання ним законної сили.

Враховуючи, що постанова Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.03.2016 року в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 12831,21 грн. набрала чинності лише на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України від 10.11.2016 року, під час постановлення якої представник відповідача у часті не брав, колегія суддів вважає, що обов'язок по виплаті позивачу цієї суми виник у відповідача після отримання по пошті вказаного рішення касаційної інстанції.

З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відповідач повинен виплатити позивачу на підставі ст.117 КЗпП середній заробіток за час затримки виплати позивачу 12831,21 грн. з квітня по листопад 2016 року.

В той же час колегія суддів погоджується з тим твердженням апелянта про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позовної заяви про несвоєчасність виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в сумі 3316,30 грн., яка повинна була бути виплачена позивачу при звільненні, тобто 28.04.2016 року, а фактично була виплачена 29.11.2016 року.

Факт несвоєчасної виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в сумі 3316,30 грн. підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Відтак, цей факт є підставою для стягнення з відповідача на підставі ст.117 КЗпП середнього заробітку за час затримки виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в сумі 3316,30 грн. за період з 28.04.2016 року по 28.11.2016 року включно.

При розрахунку такої суми колегія суддів керується Порядком №100 та виходить з розміру середньомісячної заробітної плату позивача в сумі 3927,92 грн., яка встановлена постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року, та періоду затримки з 28.04.2016 року по 28.11.2016 року, що складає 146 робочих днів.

Тому на користь позивача додатково підлягає стягненню з відповідача 23888,52 грн. (3927,92 : 24 = 163,62 грн. Х 146 роб. дні).

Також заслуговують на увагу посилання в позові на необхідність застосування положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до ст.2 вказаного закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно ст.3 вищевказаного закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Суд першої інстанції з урахуванням ували про виправлення описки від 24.04.2016 року зазначив, що компенсації за вказаним законом підлягають 3272.40 грн. (санкція по ст.236 КЗпП за несвоєчасне виконання рішення суду про поновлення) та 1472,58 грн. (санкція по ст.117 КЗпП за несвоєчасний розрахунок при звільненні).

Колегія суддів з таким застосуванням положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» погодитися не може, оскільки за цим законом компенсація нараховується на доходи, строки виплати яких були порушені, а суми для компенсації, які визначив суд першої інстанції, є санкціями за несвоєчасне виконання рішення суду та за несвоєчасну виплату розрахунку при звільнені.

В рамках цього спору під компенсацію за вказаним Законом підпадає лише сума несвоєчасно виплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3316,30 грн..

Сума несвоєчасно виплаченої позивачу заробітної плати за 2 робочих дня квітня 2016 року в розмірі 290,92 грн. компенсації за цим Законом не підлягає, оскільки строк затримки її виплати з 28.04.2016 року по 13.05.2016 року не перевищив місячний строк, який визначений у ч.1 ст.2 цього Закону.

Відтак, враховуючи положення ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», розмір компенсації за несвоєчасно виплачену позивачу суми 3316,30 грн. буде дорівнювати 198,31 грн..

(Загальний відсоток інфляції з травня по листопад 2016 року - 105,98% х 3316,30 - 3316,30 = 198,31)

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов висновку, що ці вимоги підлягають відшкодуванню в розмірі 150,00 грн., виходячи з попередніх судових рішень, якими були захищені права позивача та ступінь душевних переживань, які зазнала позивач через несвоєчасну виплату їй належних сум.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з такою позицією суду першої інстанції, вважаючи, що її вимоги в цій частині на суму 8000 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів враховує встановлені під час розгляду даної справи порушення відповідачем термінів виконання постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року тій частині, яка підлягала негайному виконанню, та термінів виплати позивачу при звільненні заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, та приходить до висновку, що належним способом компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди внаслідок цих порушень буде стягнення з відповідача на користь позивача 4000 гривень.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні суми:

- 3599,64 грн. - середній заробіток за час затримки виконання відповідачем на 22 робочих дня постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.03.2016 року в частині, яка підлягала негайному виконанню;

- 1472,58 грн. - середній заробіток за час затримки виплати відповідачем на 9 робочих днів заробітної плати за два робочих дня у квітні 2016 року;

- 23888,52 грн. - середній заробіток за час затримки виплати відповідачем компенсації за невикористану відпустку;

- 198,31 грн. - компенсація втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строку його виплати;

- 4000,00 грн. - моральна шкода.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, яке призвело до прийняття помилкового рішення, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.195, ст.196, п.3 ч.1 ст.198, ч.1 ст.202, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду м.Миколаєва від 04 квітня 2017 року - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області () на користь ОСОБА_5 (і.п.н.) 29159 (двадцять дев'ять тисяч сто п'ятдесят дев'ять) гривень 05 коп., з яких: 3599,64 грн. - середній заробіток за час затримки виконання постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2016 року; 1472,58 грн. - середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати; 23888,52 грн. - середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку; 198,31 грн. - компенсація втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строку його виплати.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області () на користь ОСОБА_5 (і.п.н.) 4000 (чотири тисячі) гривень моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Лукянчук Ю.М. Градовський