Справа № 2-а-4479/11/2170
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2012-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2012 р.Справа № 2-а-4479/11/2170

Категорія:Головуючий в 1 інстанції:

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Яковлєва О.В.,

суддів Бойка А.В., Романішина В.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року та на окрему ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області про захист порушеного права шляхом скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області, про захист порушеного права шляхом скасування постанови відповідача про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 05 серпня 2011 року - задоволено.

Окремою ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року зобовязано начальника відділу державної виконавчої служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області вжити заходів щодо недопущення в подальшому, посадовими та службовими особами відділу, порушень чинного законодавства щодо виконання рішень суду.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями відповідачем подано апеляційну скаргу, з якої вбачається, що постанову та ухвалу суду прийнято з порушенням норм матеріального права, з неповним зясуванням обставин справи, тому рішення є необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що дії відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови є правомірними, оскільки постановою від 05 серпня 2011 року накладено арешт на майно боржника в межах суми боргу, що становить 1932,80 гривень.

Заслухавши суддю доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень, вивчивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що управління Пенсійного фонду України з Каланчацькому районі Херсонської області звернулось до відділу Державної виконавчої служби Каланчацького районного управління юстиції в Херсонській області із заявами від 01 грудня 2010 року та 23 березня 2011 року, в яких пред'явило до виконання вимоги про сплату боргу із ОСОБА_1, на суми 866,46 грн. та 890,34 грн.

На виконання зазначених вимог, постановами відповідача від 01 грудня 2010 року та 23 березня 2011 року за ВП №22969563 відкриті виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_1 вищевказаних сум заборгованості. Водночас державним виконавцем надано боржнику строк для добровільного виконання вказаних вимог.

31 березня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про об'єднання вищевказаних виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.

05 серпня 2011 року, у зв'язку з невиконанням боржником в добровільному порядку зобов'язання, державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на автомобіль Mersedes Bens, державний номер НОМЕР_1 та причіп КРД 050100, державний номер НОМЕР_2, в межах суми боргу - 1932,80 гривень.

За результатом встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, з яким погоджується судова колегія з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження»та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України N 74/5 від 15 грудня 1999 року.

Відповідно до ст. 1 вищевказаного Закону - виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 6 цього ж Закону, визначені гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні, зокрема ч. 1 закріплено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч.1 ст.11 цього ж Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 статті 11 вищевказаного Закону, державному виконавцю надане право у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, накладати арешт на майно боржника. опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Частиною 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження»визначено, що постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Приписами ч. 1-5 ст. 52 вищевказаного Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

В свою чергу відповідно до п. 5.1.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5 звернення стягнення на майно боржника полягає в його виявленні (шляхом надіслання запитів до органів державної податкової інспекції, банків, дорожньої автомобільної інспекції, бюро технічної інвентаризації, нотаріату тощо), описі, арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Судова колегія вважає, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, а звернення стягнення на кожну наступну категорію майна боржника можливе лише після встановлення недостатності майна боржника попередньої категорії.

Судовою колегією встановлено, що постановою від 05 серпня 2011 року накладено арешт на автотранспортний засіб позивача марки Mersedes Bens, державний номер НОМЕР_1 та причіп КРД 050100, державний номер НОМЕР_2 - вартість кожного з яких перевищує суму стягнення за зведеним виконавчим провадженням.

Колегія вважає, що накладення арешту на вказане майно і встановлення заборони на його відчуження із значним перевищенням суми вартості, у співвідношенні із сумою стягнення, тягне за собою порушення прав позивача, оскільки накладення заборони на відчуження майна в межах, що перевищує суму стягнення, призводить до неможливості боржника вільно розпоряджатися належним йому майном в цій частині.

Крім того, відповідачем, відповідно до положень ч. 2 ст. 71 КАС України, не доведено правомірність та обґрунтованість накладення арешту саме на рухоме майно божника та підстави на яких боржника позбавлено права вказати на майно, на яке необхідно в першу чергу звернути стягнення.

Судова колегія вважає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти добросовісно, тобто в порядку та на підставі чинного законодавства, реалізовувати надані йому владні повноваження для досягнення поставлених цілей, не допускаючи при цьому порушень прав боржника.

Оскільки посадовими особами відповідача порушено вищевказані вимоги законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо винесення окремої ухвали, якою зобовязано начальника відділу державної виконавчої служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області вжити заходів щодо недопущення в подальшому, посадовими та службовими особами відділу, порушень чинного законодавства щодо виконання рішень суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що є підставою для залишення її без задоволення.

Керуючись ст. ст. 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року та окрему ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4