Справа № 813/1805/17
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року Справа № 813/1805/17

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Перчак С.В.,

з участю представника відповідачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними, зобовязати вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 (надалі - позивач, ОСОБА_2М.) звернувся до суду з позовом до Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області (надалі відповідач-1, ТУ ДСА України в Львівській області) в якому просить:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Львівській області щодо нарахування та виплати з 01.01.2017 суддівської винагороди судді Бродівського районного суду Львівської області Петейчуку Б.М., розмір якої визначається, виходячи із базового посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, із застосуванням розрахункової величини мінімальної заробітної плати у розмірі 1600 грн., а не розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути на користь ОСОБА_2 з ТУ ДСА України в Львівській області недоплачену суддівську винагороду за січень, лютий, березень та квітень 2017 року в розмірі 73600 грн. 00 копійок за вирахуванням (утриманням) із вказаної суми податків та інших обовязкових платежів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 грн. Відтак, посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання має становити 32000 грн. Однак, відповідачем за січень, лютий, березень та квітень 2017 року, в порушення зазначених норм, нараховано та виплачено позивачу суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу в розмірі 16000 грн. За таких обставин, дії відповідача-1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за січень, лютий, березень та квітень 2017 року у меншому розмірі, ніж встановлено Законом, позивач вважає протиправними, що зумовило звернення до суду.

Позивач в судове засідання не прибув, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалою судового засідання від 19.06.2017 суд залучив до участі у справі співвідповідачем Державну судову адміністрацію України (надалі відповідач-2, ДСА України).

Представник відповідачів щодо задоволення адміністративного позову заперечила з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов. Зазначила, що з урахуванням положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачу з 01.01.2017 суддівської винагороди виходячи з місячного розміру посадового окладу 32000 грн. Покликаючись на лист ДСА України від 15.01.2017 №11-256/17 зазначила, що чинним законодавством України з січня 2017 року встановлено посадовий оклад судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. При цьому, з урахуванням приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VII, мінімальна заробітна плата як розрахункова величина застосовується в розмірі 1600,00 грн. Враховуючи викладене, просила у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Указом Президента України від 23.08.2012 ОСОБА_2 призначено суддею Бродівського районного суду Львівської області строком на пять років.

Згідно з наказом Бродівського районного суду Львівської області від 01.10.2012 №84-К позивач зарахований до облікового складу суду та приступив до виконання обовязків судді з 01.10.2012.

Відповідно до розрахункових листів за січень-квітень 2017 року посадовий оклад позивача становив 16 000,00 грн. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

ОСОБА_2 вважає, що розмір його суддівської винагороди за січень-квітень 2017 року повинен обраховуватись виходячи з посадового окладу в розмірі 32000,00 грн. (10 мінімальних заробітних плат), а не 16000,00 грн. При цьому, позивач посилається на те, що обрахунок його суддівської винагороди протиправно здійснено із розрахункової величини в розмірі 1600,00 грн., визначеної пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 № 1774 - VIII "Про внесених змін до деяких законодавчих актів України", а не із розміру мінімальної заробітної плати, як то вказано в Законі України "Про судоустрій та статус суддів".

У звязку з чим, звернувся до суду для захисту своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ (надалі - Закон №1402-VІІІ), який набрав чинності з 30.09.2016.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону № 1402-VІІІ базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

При цьому, абзацом першим пункту 22 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VІІІ визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на посаду судді Бродівського районного суду Львівської області призначений до набрання чинності Законом №1402-VІІІ, кваліфікаційне оцінювання на предмет підтвердження відповідності займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) не проходив, що сторонами не заперечувалось, а тому підстави для обрахунку суддівської винагороди за ч.3 ст.135 Закону №1402-VІІІ відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону №1402-VШ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VШ передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (надалі - Закон №2453-VI).

Суд зазначає, що інших механізмів визначення розміру суддівської винагороди та її виплати Закон №1402-VШ не містить.

Отже, при визначенні розміру суддівської винагороди позивача слід керуватись положеннями пункту 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VШ.

Згідно з ч.3 ст. 133 Закону №2453-VI, (на яку відсилає пункт 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VШ в частині визначення розміру суддівської винагороди), посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до положень частини 2 та 5 статті 133 Закону №2453-VI суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Аналіз вказаних норм Закону №2453-VI дає підстави суду дійти висновку, що суддя місцевого суду, до проходження кваліфікаційного оцінювання, повинен отримувати суддівську винагороду з урахуванням базового посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат та, за наявності підстав, відповідних щомісячних доплат.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII встановлено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 3200 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.133 Закону №2453-VIП суддівська винагорода регулюється цим законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, законодавець і в Законі №2453-VIП, і в Законі №1402-VШ визначив застереження щодо регулювання суддівської винагороди виключно Законом України "Про судоустрій та статус суддів" та закріпив неможливість визначення розміру суддівської винагороди іншими нормативно-правовими актами.

Мотивуючи наявність права нараховувати позивачу суддівську винагороду із розрахункової величини в сумі 1600,00 грн., а не з чинного розміру мінімальної заробітної плати в сумі 3200,00 грн., відповідач посилається на пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесених змін до деяких законодавчих актів України" (надалі за текстом - Закон №1774-VIII), яким установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат; а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600,00 грн. Даний закон набрав чинності 01.01.2017.

Водночас, суд зазначає, що зміни до Закону №2453-VIП та/або Закону №1402-VШ щодо визначення розміру суддівської винагороди не внесено, а, виходячи з положень вказаних нормативно-правових актів, іншими законами не може визначатись розмір суддівської винагороди.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.06.202016 № 4-рп/2016 відзначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

При цьому Конституційний суд вказав, що гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453-VIП в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів. Конституційний Суд України вважає, що положення Закону №2453 щодо належного матеріального та соціального забезпечення суддів повинні відображати положення Конституції України та міжнародних актів щодо незалежності суддів, бути спрямованими на забезпечення здійснення справедливого правосуддя та стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів.

Відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).

Частиною 1 статті 154 Закону №1402-VШ визначено, що територіальне управління є територіальним органом ДСА України. ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом (частина 1 статті 151 Закону №1402-VШ).

Зважаючи на те, що законодавець не вніс змін до Закону №2453-VIП та/або до Закону №1402-VШ в частині розміру суддівської винагороди та/або розрахункової величини за якою здійснюється її нарахування, враховуючи закріплений законодавчо обов'язковий механізм започаткування (внесення) таких змін лише та виключно Законом України "Про судоустрій та статус суддів", процедура прийняття якого (або змін до нього) передбачає особливий порядок з метою дотримання гарантій суддівської незалежності, застосування відповідачем-1 під час визначення розміру суддівської винагороди ОСОБА_2 пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII та невиконання пункту 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VШ є такими, що порушують право позивача на належний рівень суддівської винагороди.

Ба більше, незастосування пункту 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VШ не узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», відповідно до якої, держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Судом також взято до уваги позицію Європейського суду у справіYvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила обрахунку розміру суддівської винагороди то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил. Тобто, на переконання суду, поки не внесені зміни до Закону №2453-VI в частині визначення розміру посадового окладу судді, відсутні підстави для застосування відповідачами розрахункової величини у меншому розмірі ніж мінімальна заробітна плата.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що доводи відповідачів щодо відсутності у позивача права на отримання недоплаченої суддівської винагороди є необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству України.

Тому, з метою належного захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку, що дії ТУ ДСА України в Львівській області щодо нарахування та виплати з 01.01.2017 суддівської винагороди ОСОБА_2 із застосуванням розрахункової величини у розмірі 1600 грн., а не в розмірі мінімальної заробітної плати, який встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» слід визнати протиправними та стягнути на користь позивача недоплачену суму суддівської винагороди.

При цьому, відповідно до статті 133 Закону №2453-VI, суддівська винагорода позивача повинна складатись з посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що встановлена на 01.01.2017, та доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків від посадового окладу. Позивачем не надано суду доказів наявності підстав для інших доплат.

З розрахункових листів позивача за період січень-квітень 2017 року судом встановлено, що ОСОБА_2 щомісяця нараховано посадовий оклад у розмірі 16 000 грн. та доплата за вислугу років у розмірі 2 400,00 грн., що не відповідає вищевказаним нормам Закону №2453-VI.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_2 недоплаченої суддівської винагороди за січень, лютий, березень та квітень 2017 року в розмірі 73600,00 грн. (16000+2400*4), за вирахуванням (утриманням) із вказаної суми податків та інших обовязкових платежів.

При цьому, суд враховує, що згідно з абзацом 2 пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, у разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

З пояснень представника відповідачів судом встановлено, що для виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів введена бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» за вказаною програмою на 2017 рік виділено 5 млн. грн.

Тому, стягнення на користь ОСОБА_2 невиплаченої суми суддівської винагороди слід проводити з ДСА України.

Згідно з статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не стягуються.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

п о с т а н о в и в :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області щодо нарахування та виплати з 01.01.2017 суддівської винагороди судді Бродівського районного суду Львівської області Петейчуку Богдану Михайловичу із застосуванням розрахункової величини у розмірі 1600 грн., а не в розмірі мінімальної заробітної плати, який встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік».

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) з Державної судової адміністрації України недоплачену суддівську винагороду за січень, лютий, березень та квітень 2017 року в розмірі 73600 (сімдесят три тисячі шістсот) грн. 00 копійок за вирахуванням (утриманням) із вказаної суми податків та інших обовязкових платежів.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.І. Кузан

Повний текст постанови виготовлено та підписано 03.07.2017