Справа № 295/2493/17
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2017-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гумен Н.В.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"19" червня 2017 р. Справа № 295/2493/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Франовської К.С.

суддів: Іваненко Т.В.

ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Лібеги С.О.,

сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у місті Житомирі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на постанову Богунського районного суду м. Житомира від "29" березня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції у місті Житомирі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до Управління патрульної поліції у місті Житомирі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив скасувати постанову заступника командира роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в місті Житомирі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_4 від 24.02.2017 року серії АР № 319317 про накладення адміністративного стягнення, а справу про адміністративне правопорушення провадженням закрити, за відсутності у його діях складу правопорушення.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказав на те, що керував транспортним засобом з увімкненим ближнім світлом фар , тобто не вчиняв правопорушення, про яке зазначено у оскаржуваній постанові. Також позивач акцентував увагу суду на тому, що інспектором постанову про накладення адміністративного стягнення заповнено недрукованими літерами.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 29.03.2017 року позов задоволено частково.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АР № 319317 від 24 лютого 2017 року про застосування до ОСОБА_3 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову та прийняти нову про відмову у задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.02.2017 року заступником командира роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в місті Житомирі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_4 винесено постанову серія АР № 319317 в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виглчяді штрафу в розмірі 425,00 грн.

Згідно змісту оскаржуваної постанови, 24.02.2017 року о 11 год. 08 хв. водій ОСОБА_3 в м. Житомирі по вул. Перемоги, 25, рухався по смузі для руху маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8, не увімкнувши ближнє світло фар в світлу пору доби, чим порушив п. 9.8 "б" Правил дорожнього руху та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Вважаючи дії відповідача незаконними та не погоджуючись із прийнятою постановою, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновків, що постанова по справі про адміністративне правопорушення від 24.02.2017 року серія АР № 319317 винесена з порушенням норм адміністративного законодавства, так як прийнята не за місцем вчинення правопорушення, а в оскаржуваній постанові не наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про встановлення факту вчинення правопорушення, відсутнє посилання на покази свідків, що свідчить про неналежне обґрунтування наведених в постанові обставин та їх доведеність допустимими доказами.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковим висновок місцевого суду про наявність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законом України "Про дорожній рух", який визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров'я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища.

За приписами статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху.

Пунктом 9.8 "б" Правил дорожнього руху встановлено, що під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене на маршрутних транспортних засобах, що рухаються по смузі, позначеній дорожнім знаком 5.8, назустріч загальному потоку транспортних засобів

З матеріалів справи та ДВД-диска з відеозаписом з нагрудної камери поліцейського вбачається, що позивач близько 11 години 24.02.2017 року керував транспортним засобом "Рута 25", номерний знак НОМЕР_1, рухаючись по вул. Перемоги у м. Житомирі, по смузі для руху маршрутних засобів, без увімкнення ближнього світла фар.

Згідно ч.2 ст.122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Частиною 1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Нормами ч.2 ст.70 КАС України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Колегія суддів вважає, що наданий відповідачем відеозапис відповідає критеріям належності і допустимості у розумінні ст. ст. 69, 70 КАС України і може бути прийняти судом до уваги, оскільки його зафіксовано на встановлений пристрій.

Крім того, із зазначеного відеозапису можливо встановити коли і ким його зроблено, та державний номер транспортного засобу, щодо якого зафіксовано порушення.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Всупереч зазначеному, судом першої інстанції не було досліджено та не надано правильну юридичну оцінку доказу, долученому до матеріалів справи, а саме відеозапису події на диску. Також суд першої інстанції не обґрунтував причини відхилення вказаного доказу.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів на спростування факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та порушення порядку винесення інспектором постанови про адміністративне правопорушення.

Таким чином, дії відповідача є правомірними, а постанова в справі про адміністративне правопорушення від 24.02.2017 року серії АР № 319317 законною та обгрунтованою.

Окрім того, згідно матеріалів справи при розгляді справи відповідачем було дотримано вимоги ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, позивачу було роз'яснено права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тому колегія судді вважає, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови посилання суду першої інстанції на те, що справу про адміністративне правопорушення розглянуто не за місцем його вчинення.

Зміст постанови та її форму врегульовано ст. 283 КпАП. У ній законодавець встановлює основні вимоги до постанови.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; викладення обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Разом із тим, практикою розгляду справ про адміністративні правопорушення відпрацьовано і закріплено у підзаконних нормативних актах органів адміністративної юрисдикції певну форму і зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Так, Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Як правильно вказує позивач, пунктом 8 розділу ХШ цієї Інструкції передбачено, що заповнення в письмовій формі протоколів про адміністративні правопорушення, постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, тимчасових дозволів здійснюється чорнилом (пастою) чорного або синього кольору. Записи здійснюються розбірливим почерком, а прізвище, імя, по батькові особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, її місце проживання (перебування), місце роботи, а також посада, спеціальне звання та прізвище, імя, по батькові поліцейського записуються друкованими літерами.

У справі, що розглядається, відповідач не виконав вимоги Інструкції в частині заповнення окремого розділу постанови друкованими літерами , однак, оскільки постанова за змістом і формою відповідає приписам ст.283 КпАП України, зазначене порушення не є підставою для визнання постанови незаконною та скасування.

Що стосується доводів позивача та висновків суду про розгляд справи не за місцем вчинення правопорушення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною 4 ст. 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

У висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України (далі - НКР) щодо застосування положень ст. 258 КУпАП під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 122 КУпАП (далі - Висновок) зазначено, що випадки розгляду справ про адміністративні правопорушення уповноваженими на те особами на місці вчинення правопорушення визначені статтею 258 КУпАП, в інших випадках справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцем вчинення правопорушення, відповідно до статті 276 КУпАП.

При цьому варто звернути увагу на те, що словосполучення «на місці вчинення правопорушення», яке містяться у статті 258 КУпАП та словосполучення «за місцем вчинення правопорушення», вжитого у статті 276 КУпАП мають різний правовий зміст.

Зазначену проблему аналізував Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

У згаданому Висновку НКР дійшла висновку: під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 122 КУпАП, положення статті 258 КУпАП не застосовуються; винесення постанов у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 КУпАП, уповноваженими на те особами одразу після складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення є неправомірним.

Такий висновок НКР ґрунтувався на тому, що положення ст. 258 КУпАП не розповсюджувалися на ст. 122 КУпАП.

Окрім того, проаналізувавши п. 2.3 наведеного рішення Конституційного Суду України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що Конституційний Суд, говорячи про порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП, мав на увазі виключно випадки застосування скороченого провадження у справах, на які не розповсюджуються вимоги ст. 258 КУпАП.

Однак, вже після прийняття Конституційним Судом зазначеного рішення, норми КУпАП та, зокрема, ст. 258 зазнали змін, в результаті чого на справи, які віднесено до компетенції Національної поліції розповсюджено вимоги ч. 4 ст. 258 - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місті вчинення правопорушення.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, Висновку, рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (ст. 122 КУпАП) як безпосередньо на місці вчинення такого правопорушення, так і за місцем знаходження управління патрульної поліції.

Отже, розглянувши справу на кінцевій зупинці маршрутних транспортних засобів, відповідачем допущено порушення зазначеної вимоги закону. Як пояснив відповідач, він вирішив розглянути справу саме на вказаному місці через те, щоб не затримувати пасажирів маршрутного таксі. В цей же час, законом не передбачено такої підстави для перенесення розгляду справи в інше місце. Слід також зауважити, що позивачем не було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи та її розгляд у іншому місці, ніж місце розгляду, визначене відповідачем.

Аналізуючи наведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що в діях позивача є ознаки правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, а тому його з дотриманням приписів ст.268 КУпАП правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення інспектором патрульної поліції в межах санкції статті. Суд вважає прийняту відповідачем постанову законною, та такою, що не може бути скасована лише з формальних підстав.

З врахуванням усіх наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим відповідно до вимог ст.202 КАС України постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у місті Житомирі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити.

Постанову Богунського районного суду м. Житомира від "29" березня 2017 р. скасувати та прийняти нову постанову, якою у позові ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції у місті Житомирі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,- відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя К.С. Франовська

судді: Т.В. Іваненко

ОСОБА_2

Повний текст cудового рішення виготовлено "21" червня 2017 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10001

3- відповідачу/відповідачам: Управління патрульної поліції у місті Житомирі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України вул. Покровська, 96,м.Житомир,10031

4-третій особі: - ,