Справа № 817/723/17
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2017 р.Р і в н е 817/723/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є. за участю секретаря судового засідання Холод Т.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів
доВідкритого акціонерного товариства "Берестовецький спецкар'єр"
про стягнення заборгованості в сумі 26675,04 грн.,

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до відкритого акціонерного товариства "Берестовецький спецкар'єр", в якому позивач просить суд стягнути на його користь суму адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 26675,04 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів» форми 10-ПІ за 2016 рік, поданого відповідачем до Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість працівників, що працювали за звітний період склала 63 особи. Таким чином, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», на підприємстві повинна становити 3 особи. Натомість, середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність, у 2016 році у відповідача склала 2 осіб. У зв'язку із невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році, на підставі статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідач здійснив нарахування суми адміністративно-господарських санкцій у розмірі 26579,37 грн., але у встановлений законом строк її не сплатив. Загальна сума заборгованості зі сплати адміністративно-господарських санкцій, а також пені, нарахованої відповідачу за несвоєчасну сплату таких санкцій, становить 26675,04 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача, належним чином повідомленого про місце, дату та час слухання справи, у судове засідання не зявився, заперечень проти позову суду не надав про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений. До початку розгляду справи подано заяву про відкладення судового розгляду справи в зв'язку із перебуванням юрисконсульта відповідача в період з 03.07.2017 року по 10.08.2017 року у відпустці. Жодного доказу на підтвердження вказаних обставин не було долучено до матеріалів справи.

Статтею 56 КАС України передбачено, що сторона, а також третя особа в адміністративній справі можуть брати участь в адміністративному процесі особисто і (або) через представника. Відповідно до вимог даної статті представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 48 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність. Представники беруть участь в адміністративному процесі на основі договору або закону. Законним представником органу, підприємства, установи, організації в суді є його керівник чи інша особа, уповноважена законом, положенням, статутом. З огляду на викладене, відповідач не позбавлений можливості залучити до участі у справі іншого представника.

Судом не визнавалася обовязковою участь відповідача в судовому засіданні. Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача на підставі наявних доказів.

Відповідно до ч. 4, ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що адміністративний позов належить до задоволення.

Відповідач відноситься до суб'єктів господарювання, яким відповідно до статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-XII "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі Закон №875-XII), встановлюється норматив робочих місць по працевлаштуванню інвалідів.

Судом встановлено, що відповідач 20 лютого 2017 року подав до Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік за формою №10-ПІ, яка затверджена Наказом Мінпраці України від 10 лютого 2007 року №42.

У вказаному звіті відображено, що середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача у 2016 році становила 63 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», на підприємстві повинна становити 3 особи. Однак, середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність, у 2016 році у відповідача склала 2 осіб. У зв'язку із невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році, на підставі статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідач здійснив нарахування суми адміністративно-господарських санкцій у розмірі 26579,37 грн., але у встановлений законом строк її не сплатив. Загальна сума заборгованості зі сплати адміністративно-господарських санкцій, а також пені, нарахованої відповідачу за несвоєчасну сплату таких санкцій, становить 26675,04 грн. (а.с.6).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалася між сторонами суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року № 875-ХІІ підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Частиною першою, другою статті 19 Закону № 875-ХІІ встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Таким чином, оскільки середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача у 2016 році становила 63 особи, тому згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідач у 2016 році повинен був виконати норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 3-х робочих місць. Проте, протягом 2016 року цей норматив не був виконаний у кількості 1 особи.

Відповідно до частини першої-четвертої статті 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Разом з тим, згідно із статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним ужито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, суд дійшов висновку, що Рівненське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів уповноважене законом на здійснення заходів зі стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу з працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частиною третьою, четвертою статті 18 Закону № 875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інвалідам, які не мають змоги працювати на підприємствах, в установах, організаціях, державна служба зайнятості сприяє у працевлаштуванні з умовою про виконання роботи вдома.

Згідно зі статтею 18-1 зазначеного Закону пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Одночасно, підприємство має вжити вичерпні заходи зі створення робочих місць для інвалідів та інформування про це органи центрів зайнятості, які в подальшому здійснюють пошук інвалідів та їх направлення.

Перевіривши вжиті відповідачем заходи зі створення робочих місць для інвалідів та правомірність застосування фінансово-господарських санкцій, суд зазначає наступне.

Як визначено пунктом 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. N 70, звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відтак, до обовязків роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування, крім створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відноситься також обовязок надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування. Такі вимоги закону реалізуються відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» шляхом подачі звіту про наявність вакансій за формою №З-ПН, яка затверджена Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року N 420.

Як уже було зазначено судом та підтверджено матеріалами справи, що 20 лютого 2017 року відповідач подав до Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік, у якому відображено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2016 році становила 63 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 3 особи.

З відповіді Костопільського районного центру зайнятості від 16.03.2017 року (а.с.11) на лист Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів №01-147/304 від 09.03.2017 року вбачається, що відповідач у 2016 році подавав 6 звітів з інформацією про попит на робочу силу (вакансії) за формою №3-ПН, а саме: від 12 січня 2016 року, 26 лютого 2016 року, 26 травня 2016 року, 03 червня 2016 року, 23 червня 2016 року та 06 жовтня 2016 року, однак у характеристиках вакансій та вимогах до працевлаштування не зазначено категорії громадян з інвалідністю, тобто вказані вакантні місця не пристосовані для працевлаштування інвалідів.

Отже суд дійшов висновку, що відповідачу, як роботодавцю, на початок 2017 року було достовірно відомо про невиконання ним у 2016 році нормативу з працевлаштування інвалідів та про необхідність вжиття заходів для їх працевлаштування та вжиття заходів, щодо створення робочих місць для працевлаштування саме інвалідів та інформування державної служби зайнятості про вакантні посади для інвалідів. Відповідачем у 2016 році не було забезпечено можливість працевлаштовання за направленнями центру зайнятості інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", оскільки фактична кількість таких робочих місць на підприємстві менша за нормативну. На думку суду вказані обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем вимог частини четвертої статті 20 Закону України «Про зайнятість населення».

За правилами частини першої статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідачем, не доведено суду, що ним вжито всі необхідні заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування державної служби зайнятості про вакантні посади для інвалідів.

Судом встановлено також, що відповідачем в добровільному порядку не було сплачено санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, які ним же і були визначені у поданому звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік.

Статтею 20 зазначеного Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обовязкових платежів). Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. Позивачем долучено до матеріалів справи розрахунок пені станом на 27.04.2017 року (а.с.7), відповідно до якого загальна сума пені, які відповідачу необхідно сплатити становить 95,67 грн.

Отже, оскільки відповідачем як роботодавцем, який використовує найману працю, у 2016 році не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, що тягне за собою відповідальність, передбачену статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», і в добровільному порядку не було сплачено адміністративно-господарські санкції в сумі 26579,37 грн. та нараховану пеню в сумі 95,67 грн., тому суд приходить до висновку, що за таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення повністю шляхом прийняття постанови про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені в загальному розмірі 26675,04 грн..

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Берестовецький спецкар'єр" на користь Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 26675,04 грн. адміністративно - господарської санкції.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Махаринець Д.Є.