Справа № 369/2234/17
Суддя: Волчко А. Я.
Дата ухвалення: 2017-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 369/2234/17
Провадження № 2-а/369/130/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

09.06.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючого судді: Волчко А.Я.

секретаря: Раситюк М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі про визнання дій та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі про визнання дій та зобов'язання вчинити.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 1993 року позивач працював суддею першої, апеляційної та касаційної інстанцій у судах загальної юрисдикції.

Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року позивача звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Оскільки звільнення позивача відбулось до набрання чинності Законом від02.06.2016 року «Про судоустрій та статус суддів», який набув чинності з30.09.2016, то вирішення питання про призначення йому щомісячного довічного утримання судді у відставці мало відбуватись відповідно до ЗаконуПро судоустрій і статус суддів» від 7.07.2010 року.

21 вересня 2016 року позивач звернувся до УПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області з заявою про призначення та нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

У зв'язку з тим що заява позивача ОСОБА_1 тривалий час перебувала на розгляді без вирішення по суті, 06.12.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою у якій просив повідомити його про наслідки розгляду його заяви від 21.09.2016 року.

6 січня 2017 року позивач ОСОБА_1 отримав лист підписаний заступником начальника управління ПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області, датований 27.12.2016 року, з якого вбачається, що позивачу з 21.09.2016 року відповідно до поданих заяви та документів призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у розмірі 86% грошового утримання судді, працює на відповідній посаді, саме 25438,80 гривень . До виплати надходить сума 25890,80 гривень (з урахуванням підвищення як інваліду війни 2 групи).

Одночасно з цим позивача повідомлено, що виплата раніше призначеної йому пенсії інваліда війни 2 групи, припинена з 21.09.2016 року відповідно до ст.7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», якою передбачено виплату лише одного виду державної пенсії за вибором особи, яка має право на пенсію за дим законом та одночасно має право на різні види державної пенсії.

Дії відповідача по нарахуванню позивачу щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 86%, а не 90 % грошового утримання працюючого судді та з припинення виплати позивачу пенсії, призначеної як інваліду війни 2 групи, позивач вважає незаконними з огляду на наступне.

З 21 вересня 2016 року позивач перебуває на обліку в Києво-Святошинському управлінні Пенсійного фонду України в Київській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року.

При призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідачем зараховано період роботи на посаді судді з 11.03.1993 року по 8.09.2016 року, що становить 23 повних роки.

Між тим із записів у його трудовій книжці вбачається, що позивач крім роботи на посаді судді, в період з 23.07.1987 року по 20.07.1988 року працював стажистом на вакантну посаду слідчого прокуратури: спочатку Томаківського району Дніпропетровської області, а потім прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а з 20.07.1988 року по 16.03.1993 року позивач працював на посаді слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Предметом спору є не зарахування до стажу, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, періоду роботи на посаді слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

12.03.1993 року позивач був обраний суддею Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області. Відповідно до Указу Президента України від 28.11.1995 року переведений на посаду судді Корольовського районного суду м. Житомира. Постановою Верховної Ради України від 14.12.2000 року обраний безстроково суддею Житомирського обласного суду. 10.02.2003 року звільнений у зв'язку з переведенням на посаду судді Апеляційного суду м.Києва відповідно до Указу Президента України від 4.01.2003 року. 21.06.2011 року зарахований до штату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у зв'язку з обранням цього суду безстроково відповідно до постанови ВРУ від 19.05.2011 року. Постановою ВРУ від 08.09.2016 року звільнений з посади судді у зв'язку з поданною заявою про відставку.

Постановою ВРУ від 8.09.2016 року звільнений з посади судді у з зв'язку з поданою заявою про відставку.

З огляду на те, що позивач на момент набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 7.07.2010 року, відповідно до якого позивачу призначено щомісячне довічне утримання судді у відставці, працював на посаді судді, то визначення його стажу роботи на посаді судді має проводитись відповідно до ч.4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів», від15.12.1992 року №2862-ХII.

У період з 23.07.1987 року по 16.03.1993 року позивач спочатку проходив стажування на вакантну посаду слідчого, а потім працював на посаді слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а тому вказаний період підлягає врахуванню для визначення стажу роботи на посаді судді.

Таким чином, позивач на час звільнення з посади судді мав 28 повних років стажу, який визначається як стаж роботи на посаді судді та дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 % втримання працюючого судді, починаючи з 21.09.2016 року.

З урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016 року, частина 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI підлягає застосуванню в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін леяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-УІІІ., тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

На звернення позивача від 28.01.2017 року з проханням виправити допущену при призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці помилку шляхом проведення перерахунку такого утримання у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді - відповідач своїм листом від 14.02.2017 року відмовив у проведенні перерахунку.

Відновлення його порушеного права у цій частині вимог має відбутись шляхом ухвалення постанови про визнання незаконними дій відповідача в частині визначення щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 86 % та покладання відповідного обов'язку на відповідача про перерахунок такого утримання, виходячи з 90 % грошового утримання працюючого судді, починаючи з 21.09.2016 року.

Крім того, дії відповідача з припинення позивачу виплати пенсії інваліда війни 2 групи з часу призначення щомісячного довічного утримання вважає незаконними з огляду на таке.

З довідки МСЕК, виданої позивачу 31.05.2005 року вбачається, що позивачу встановлено безстроково 2 групу інвалідності у зв'язку з «каліцтвом, отриманим при виконанні обов'язків військової служби.

Інвалідність позивач отримав під час проходження строкової військової служби у збройних силах колишнього СРСР у 1981 році при виконанні обов'язків військової служби. На підставі наданих документів, у тому ж 1981 році позивачу було встановлено другу групу інвалідності, при цьому періодично позивач проходив комісійне обстеження, його інвалідність підтверджувалась щоразу, а у 2005 році інвалідність йому встановлено безстроково, з тих же підстав.

Оскільки на звернення позивача надати копію ухваленого відповідачем рішення про припинення виплати позивачу пенсії з 21.09.2016 року, відповідач у своєму листі від 27.12.2016 року не зазначає про наявність такого рішення, то вважає що таке рішення взагалі не приймалось, а припинення виплати пенсії відбулось без будь яких на те підстав.

Про відсутність будь-якого рішення відповідача з приводу припинення виплати позивачу пенсії по інвалідності свідчить і відповідь відповідача від 23.01.2017 року на його звернення від 6.01.2017 року.

Таким чином дії відповідача з приводу припинення позивачу виплати пенсії інваліда війни 2 групи, починаючи з 21.09.2016 року є незаконними, а відновлення йогно порушеного права має відбутись шляхом ухвалення судового рішення про покладання на відповідача обов'язку по відновленню таких виплат, починаючи з часу їх припинення.

Тому просив визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області з незарахування до стажу роботи на посаді судді, роботу на посаді слідчого прокуратури Тернівського радону м. Кривого Рогу у період з 23.07.1987 року по 16.03.1993 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Києво- Святошинському районі Київської області зарахувати до його стажу роботи з посаді судді, який дає право на відставку, роботу на посаді слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу у період з 23.07.1987 року по 16.03.1993 року та зобов'язати відповідача провести перерахунок неназначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % грошового забезпечення працюючого судді без обмеження граничного розміру, починаючи з 21.09.2016 року. Визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області з припиненням йому виплати пенсії інваліда війни 2 групи з 21.09.2016 року. Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області відновити виплату раніше призначеної йому пенсії інваліда війни 2 групи, у розмірі визначеному чинним законодавстом на час ухвалення судового раніше, починаючи з 21.09.2016 року.

У судове засідання позивач не з»явився, надав суду заяву, відповідно до якої свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати у його відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надіслав до суду свої письмові заперечення у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки вимоги позивача вважає, неогрунтованим та надуманами. Обґрунтовуючи свої заперечення представник відповідача вказує, що на час звернення позивача за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, чинним законодавством не передбачено зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення довічного грошового утримання судді у відставці, зарахування іншої діяльності до стажу роботи,, а також відсутністю правових підстав для проведення перерахунку довічного грошового утримання судді, у зв'язку зі зміною грошового забезпечення судді, без обмеження граничним розміром.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогамистатті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до пункту 8 частини 4статті 48 Закону України № 2453-VI, незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначенихКонституцією України гарантій незалежності судді (ч. 6 ст. 47 Закону).

Частинами 1-3статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених закономі загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Як установлено судом, позивач ОСОБА_1 починаючи з 1993 року працював суддею першої, апеляційної та касаційної інстанцій у судах загальної юрисдикції.

Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року позивача звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Оскільки звільнення позивача відбулось до набрання чинності Законом від02.06.2016 року «Про судоустрій та статус суддів», який набув чинності з30.09.2016, то вирішення питання про призначення йому щомісячного довічного утримання судді у відставці мало відбуватись відповідно до ЗаконуПро судоустрій і статус суддів» від 7.07.2010 року.

21 вересня 2016 року позивач звернувся до УПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області з заявою про призначення та нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

У зв'язку з тим що заява позивача ОСОБА_1 тривалий час перебувала на розгляді без вирішення по суті, 06.12.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою у якій просив повідомити його про наслідки розгляду його заяви від 21.09.2016 року.

6 січня 2017 року позивач ОСОБА_1 отримав лист підписаний заступником начальника управління ПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області, датований 27.12.2016 року, з якого вбачається, що позивач з 21.09.2016 року відповідно до поданих заяви та документів призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у розмірі 86% грошового утримання судді, працює на відповідній посаді, саме 25438,80 гривень . До виплати надходить сума 25890,80 гривень (з урахуванням підвищення як інваліду війни 2 групи).

Одночасно з цим позивача повідомлено, що виплата раніше призначеної йому пенсії інваліда війни 2 групи, припинена з 21.09.2016 року відповідно до ст.7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», якою передбачено виплату лише одного виду державної пенсії за вибором особи, яка має право на пенсію за вкааним законом та одночасно має право на різні види державної пенсії.

Дії відповідача по нарахуванню позивачу щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 86%, а не 90 % грошового утримання працюючого судді та з припинення виплати позивачу пенсії, призначеної як інваліду війни 2 групи, позивач вважає незаконними.

Як вбачається із матеріалів справи, 21 вересня 2016 року позивач перебуває на обліку в Києво-Святошинському управлінні Пенсійного фонду України в Київській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року.

При призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідачем зараховано період роботи на посаді судді з 11.03.1993 року по 8.09.2016 року, що становить 23 повних роки.

Між тим із записів у його трудовій книжці вбачається, що позивач крім роботи на посаді судді, в період з 23.07.1987 року по 20.07.1988 року працював стажистом на вакантну посаду слідчого прокуратури: спочатку Томаківського району Дніпропетровської області, а потім прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а з 20.07.1988 року по 16.03.1993 року позивач працював на посаді слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Тому виник спір, щодо не зарахування до стажу, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, періоду роботи на посаді слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статуссуддів»від 7.07.2010 року, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; ) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010 року «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції на час призначення мені щомісячного грошового довічного утримання ) встановлювалось, що суддя у зідставці, який не досяг пенсійного віку, отримує щомісячне довічне грошове тримання. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається лраво на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за ного вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу".

Пунктом 11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів»від 7.07.2010 року, який набрав чинності з 01.01.2011 року, передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

12.03.1993 року позивач був обраний суддею Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області. Відповідно до Указу Президента України від 28.11.1995 року переведений на посаду судді Корольовського районного суду м.Житомира. Постановою Верховної Ради України від 14.12.2000 року обраний безстроково суддею Житомирського обласного суду. 10.02.2003 року звільнений у зв'язку з переведенням на посаду судді Апеляційного суду м.Києва відповідно до Указу Президента України від 4.01.2003 року. 21.06.2011 року зарахований до штату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у зв'язку з обранням цього суду безстроково відповідно до постанови ВРУ від 19.05.2011 року. Постановою ВРУ від 08.09.2016 року звільнений з посади судді у зв'язку з поданною заявою про відставку.

Постановою ВРУ від 8.09.2016 року звільнений з посади судді у з зв'язку з поданою заявою про відставку.

З огляду на те, що позивач на момент набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 7.07.2010 року, відповідно до якого позивачу призначено щомісячне довічне утримання судді у відставці, працював на посаді судді, то визначення його стажу роботи на посаді судді має проводитись відповідно до ч.4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів», від 15.12.1992 року №2862-Х11.

У період з 23.07.1987 року по 16.03.1993 року позивач спочатку проходив стажування на вакантну посаду слідчого, а потім працював на посаді слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а тому вказаний період підлягає врахуванню для визначення стажу роботи на посаді судді.

Таким чином, позивач на час звільнення з посади судді мав 28 повних років стажу, який визначається як стаж роботи на посаді судді та дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 % втримання працюючого судді, починаючи з 21.09.2016 року.

З урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 зід 08.06.2016 року, частина 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI підлягає застосуванню в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін леяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-УІІІ., тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

На звернення позивача від 28.01.2017 року з проханням виправити допущену при призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці помилку шляхом проведення перерахунку такого утримання у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді - відповідач своїм листом від 14.02.2017 року відмовив у проведенні перерахунку.

Відновлення його порушеного права у цій частині вимог має відбутись шляхом ухвалення постанови про визнання незаконними дій відповідача в частині визначення щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 86 % та покладання відповідного обов'язку на відповідача про перерахунок такого утримання, виходячи з 90 % грошового утримання працюючого судді, починаючи з 21.09.2016 року.

Крім того, дії відповідача з припинення позивачу виплати пенсії інваліда війни 2 групи з часу призначення щомісячного довічного утримання вважає незаконними з огляду на таке.

З довідки МСЕК, виданої позивачу 31.05.2005 року вбачається, що позивачу встановлено безстроково 2 групу інвалідності у зв'язку з «каліцтвом, отриманим при виконанні обов'язків військової служби.

Інвалідність позивач отримав під час проходження строкової військової служби у збройних силах колишнього СРСР у 1981 році при виконанні обов'язків військової служби. На підставі наданих документів, у тому ж 1981 році позивачу було встановлено другу групу інвалідності, при цьому періодично позивач проходив комісійне обстеження, його інвалідність підтверджувалась щоразу, а у 2005 році інвалідність йому встановлено безстроково, з тих же підстав.

Оскільки на звернення позивача надати копію ухваленого відповідачем рішення про припинення виплати позивачу пенсії з 21.09.2016 року, відповідач у своєму листі від 27.12.2016 року не зазначає про наявність такого рішення, то вважає що таке рішення взагалі не приймалось, а припинення виплати пенсії відбулось без будь яких на те підстав.

Про відсутність будь-якого рішення відповідача з приводу припинення виплати позивачу пенсії по інвалідності свідчить і відповідь відповідача від 23.01.2017 року на його звернення від 6.01.2017 року.

Таким чином дії відповідача з приводу припинення позивачу виплати пенсії інваліда війни 2 групи, починаючи з 21.09.2016 року є незаконними, а відновлення йогно порушеного права має відбутись шляхом ухвалення судового рішення про покладання на відповідача обов'язку по відновленню таких виплат, починаючи з часу їх припинення.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці.

Відповідно до ч.1 ст.120 Закону №2453-VI (в редакції, чинній на час звільнення позивача у відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до ст.135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

У відповідності до положень ч.1 ст.135 Закону №2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною 3 ст.141 Закону №2453-VI (в редакції, Закону №192-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 №1-8/2016) визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 11 «Перехідних положень» Закону №2453-VI (в редакції, від 07.07.2010) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Згідно з ч.4 ст.43 Закону України від 15.12.1992 №2862-ХІІ «Про статус суддів», який діяв до набрання чинності Законом №2453-VI від 07.07.2010, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років (абзац 2 цієї статті).

Положеннями пп.3-1 п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 №545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Отже, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом №2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

На правильність правових висновків суду вказує і чинна на сьогодні норма пп.«з» п.33 «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» на підставі якої п.34 «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» було доповнено абзацом такого змісту «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».

За обставинами справи позивач має 23 повних роки стажу роботи на посаді судді, 5 років на посаді слідчого прокуратури Терніївського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, тому загальний стаж для визначення розміру довічного грошового утримання складає 28 роки.

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею, мав законні сподівання на зарахування незарахування до стажу роботи на посаді судді, роботу слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу у період з 23.07.1987 року по 16.03.1993 року, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді і які були у подальшому звужені.

За таких обставин, приходжу до висновку щодо протиправності призначення управлінням Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі щодо незарахування до стажу роботи на посаді судді, роботу слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу у період з 23.07.1987 року по 16.03.1993 року.

Тому суд приходить до обгрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір у даній справі не підлягає стягненню відповідно до вимог КАС України, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати.

На підставі вкладеного і керуючись ст. ст. 7-9, 11, 69-71, 183-2 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі про визнання дій та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, роботу на посаді слідчого прокуратури Тернівського радону м. Кривого Рогу у період з 23.07.1987 року по 16.03.1993 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Києво- Святошинському районі Київської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи з посаді судді, який дає право на відставку, роботу на посаді слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу у період з 23.07.1987 року по 16.03.1993 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області провести ОСОБА_1 перерахунок неназначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % грошового забезпечення працюючого судді без обмеження граничного розміру, починаючи з 21.09.2016 року.

Визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області з припиненням ОСОБА_1 виплати пенсії інваліда війни 2 групи з 21.09.2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області відновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної йому пенсії інваліда війни 2 групи, у розмірі визначеному чинним законодавстом, починаючи з 21.09.2016 року.

Апеляційна скарга може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Києво-Святошинський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: А.Я. Волчко