Справа № 803/651/17
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року Справа № 803/651/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Дмитрука В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до наказу №2 від 17.01.2017 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмову було вмотивовано тим, що надана позивачем заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця та є необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач даний наказ вважає протиправним, оскільки відповідач неналежно виконав обов'язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що у випадку його повернення до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через неможливість отримання захисту у країні походження.

Відповідач в поданих письмових запереченнях на адміністративний позов пред'явленні позовні вимоги заперечив, посилається на правомірність своїх дій та рішень та вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для його скасування немає. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та в зв'язку з неявкою представника позивача, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, з огляду на відсутність необхідності заслуховувати свідка чи експерта, судом постановлено усну ухвалу щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити повністю з наступних мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2016 LT 0034 встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Есфахан Ісламської Республіки Іран, за національністю іранець, за вірою сповідання християнин, не одружений.

01 грудня 2016 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 02 грудня 2016 року № 04-01/779 була скерована до УДМСУ у Волинській області та отримана останнім 26 грудня 2016 року за вх. № 10338 та взята до розгляду.

Наказом УДМСУ у Волинській області від 17 січня 2017 року № 2 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18 січня 2017 року УДМСУ у Волинській області направлено позивачу повідомлення №0704/1 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з даного рішення, відмова позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтована відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У висновку УДМСУ у Волинській області від 16 січня 2017 року зазначено, що ОСОБА_1 за жодною з конвенційних ознак на своїй батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами останнього не підтверджуються взагалі, а інформаційні матеріали справи носять загальний характер і не підтверджують існування умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон) (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно із частиною п'ятою статті 5 даного Закону особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається зі змісту частини сьомої статті 7 Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

А відтак, з врахуванням уточнених позовних вимог, суд досліджує чи були наявні, і чи були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення обставини, передбачені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які дають право позивачеві вважатись особою, яка потребує додаткового захисту.

Як передбачено пунктом 4 частини першої статті 1 Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до положень пункту 13 частини першої даної статті, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Щодо наявності загроз життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження, то суд врахував наступне.

З аналізу Рекомендацій УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Ісламську Республіку Іран, судом встановлено, що в цей час норми та принципи мусульманського права відіграють ведучу роль і в інших галузях діючого права, забезпечуючи підпорядкованість ісламським нормам права всіх сторін суспільного та особистого життя громадян.

Будь-який мусульманин, який відрікся від своєї віри, є відступником і потенційно може бути засуджений до смертної кари. Кожна людина, народжена від батьків-мусульман, автоматично стає мусульманином, і, якщо вони вибираю друге віросповідання або зовсім не хоче сповідувати релігію, то вони є відступниками. Як наслідок, в країні спостерігається масштабне переслідування бахай, суфіїв, християн (особливо тих, хто перейшов в християнство з ісламу).

Колишні мусульмани, що прийняли християнство, часто піддаються гонінням, жорстокому поводженню, залучаються до відповідальності за свої релігійні переконання і регулярно звинувачуються у віровідступництві.

Християни і особи, які перейшли в християнство з ісламу, можуть бути приговорені до смертної кари за віровідступництво навіть не дивлячись на те, що це не є злочином згідно з чинним іранським законодавством.

Уряд Ірану виніс безпідставні звинувачення и провів ряд судових розглядів у справах про загрозу національній безпеці щодо представників релігійних меншин і окремих осіб, які були звинувачені у вчиненні таких злочинів, як «опір режиму» та «віровідступництво».

Разом з тим, в публікаціях в засобах масової інформації за серпень 2013 року, серпень-листопад 2016 року вказують на наявність випадків здійснення арештів іранською поліцією осіб, які прийняли християнство, застосування тортур за віровідступництво, за утримання домашньої церкви.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і З Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом.

Відповідно до пунктом 27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 рок не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття біженець, сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних нормах в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

При цьому судом враховано те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Як зазначає Пленум Вищого адміністративного суду у постанові від 16 березня 2012 року № 3 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому слід з'ясувати суб'єктивні обставини справи.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Зі змісту більшості наведених доказів, підтверджуються факти того, що в країні походження ОСОБА_1 триває переслідування громадян за ознаками віросповідання, що в свою чергу, може становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Суд звертає увагу також на те, що у висновку УДМС України у Волинській області від 16 січня 2017 року зазначено, що заявником надавались сумнівні, суперечливі, неузгоджені відомості. Проте, суд критично оцінює зазначену обставину, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, він «частково володіє російською та англійською». Рідною мовою є персидська (фарсі). Під час проведення співбесід перекладачем виступала викладач англійської мови, яка володіє мовою «фарсі». Однак, перекладач відмовилась від підпису на заяві-анкеті, мотивуючи це тим, що побоюється за життя та здоров'я сім'ї та переслідувань з боку органів влади, про що суду представником відповідача надана пояснювальна записка від 22 червня 2017 року (а. с. 144), а відтак, офіційного підтвердження інтерпретації відомостей, які надав позивач, існування розбіжностей в них, судом не встановлено.

Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у справі, суд дійшов висновку, що внаслідок неповного з'ясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози її життю і здоров'ю, відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з'ясування всіх обставин, з огляду на що оскаржуване рішення слід скасувати як протиправне та зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись статтями 2, 69-72, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 17 січня 2017 року № 2 про відмову в оформленні документів громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Дмитрук