Справа № 816/690/17
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 червня 2017 року м. ПолтаваСправа №816/690/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Колодяжного Д.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та клопотання представника відповідача, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Селянське (фермерське) господарство "С.Барвінок", ОСОБА_2, ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання дій протиправними, скасування реєстраційних дій та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Селянське (фермерське) господарство "С.Барвінок" про визнання дій протиправними, скасування реєстраційних дій та зобовязання вчинити певні дії.

Разом з позовною заявою позивачем було подано клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом /а.с. 36-39/. В обґрунтування даного клопотання позивач посилався на свій поважний вік (80 років), незадовільний стан здоровя та постійну потребу у медичному обслуговуванні. Зазначив, що дізнався про невідповідність спірних записів вимогам закону лише після звернення за професійною правничою допомогою до адвоката у звязку з розглядом господарським судом Полтавської області справи №917/381/17 за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства "С.Барвінок" про визнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації змін до установчих документів СФГ "С.Барвінок". Звертав увагу на наявність у нього права на судовий захист, гарантованого Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

У свою чергу, представником відповідача та третьою особою без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 до суду подані клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, що мотивовані посиланнями на безпідставність пропуску позивачем строку звернення до суду.

У судове засідання 27.06.2017 зявилась представник позивача, яка підтримала клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та просила його задовольнити.

Представник відповідача просив розглядати справу без його участі.

Представник третьої особи Селянського (фермерського) господарства "С.Барвінок" за довіреністю ОСОБА_12 надала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника СФГ "С.Барвінок".

Інші треті особи в судове засідання не зявились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

На електронну пошту суду 26.06.2017 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак оскільки вказане клопотання не підписане ОСОБА_2 у його задоволенні суд відмовив.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані клопотання та матеріали адміністративної справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина перша статті 55 Конституції України проголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У Рішенні від 25.12.1997 №9-зп у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) Конституційний Суд України розтлумачив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Крім того, в силу положень частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Офіційне тлумачення даної норми наведено у Рішенні Конституційного Суду України від 25.11.1997 №6-зп у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_15 щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа громадянки ОСОБА_15 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи), відповідно до якого частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

До того ж, як визначено частиною третьою статті 8 цього ж Кодексу, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Таким чином, позивачу гарантоване право на звернення до суду.

Водночас частина перша статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України проголошує, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

А частиною другою цієї ж статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, частиною першою статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Суд зауважує, що процесуальний закон, яким є Кодекс адміністративного судочинства України, не містить визначення чи тлумачення поняття поважних причин пропуску строку звернення до суду, а тому суд у кожному конкретному випадку має надати правову оцінку відповідним обставинам та, як наслідок, визначити, чи можуть такі обставини бути визнані поважними.

В силу приписів частини першої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

А відповідно до частини другої цієї ж статті, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За приписами статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 №475/97-ВР і набула чинності для України 11.09.1997.

Європейський Суд з прав людини у пункті 35 рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" наголосив: "На думку Суду, було б немислимо, щоб стаття 6 п. 1 містила докладний опис наданих сторонам процесуальних гарантій в цивільних справах і не захищала б в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступу до суду. Такі характеристики процесу, як справедливість, публічність, динамізм, позбавляються сенсу, якщо немає самого судового розгляду.".

У рішенні від 31.07.2012 у справі "Шаповалов проти України" Суд нагадав, що відповідно до його практики пункт 1 статті 6 Конвенції втілює "право на суд", за яким право доступу до суду, тобто право ініціювати в судах провадження у цивільних справах, становить лише один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), Series A № 18, стор. 18, пункт 36). Для того, щоб право доступу (до суду) було ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити акт, який є втручанням в її права (див. рішення від 4 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop. 42, пункт 36).

У свою чергу, у справі "Белле проти Франції" Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Водночас справедливим буде зазначити, що Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28.05.1985, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13.02.2001).

У той же час згідно з усталеною практикою Суду застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21.09.1994 у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п. 65), рішення від 18.02.1999 у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 59), рішення від 10.05.2001 у справі "Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства" (п. 98), рішення від 10.05.2001 у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п. 93), рішення від 12.07.2001 у справі "ОСОБА_16 Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45).

Зокрема, згідно з пунктом 45 Рішення Суду від 12.07.2001 у справі "ОСОБА_16 Ганс-Адам II проти Німеччини": "У цьому контексті необхідно нагадати, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні. Це є особливо актуальним стосовно права доступу до суду, з огляду на те провідне місце, яке право на справедливий судовий розгляд посідає в демократичному суспільстві".

У звязку з наведеним приписи статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду не можуть застосовуватися судом суто формально, адже зазначена норма внутрішнього національного законодавства безумовно обмежує право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних відносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

На переконання суду, наслідки пропуску строку звернення до суду застосовуються виключно у разі наявності сумніву щодо можливості встановлення об'єктивної істини у спорі внаслідок значного сплину часу.

Суд розуміє, що пропуск позивачем строку звернення до суду у даному спорі є значним, адже становить більш ніж чотири роки. Разом з тим, суд враховує, що спірні відносини не вичерпані, є актуальними, а правова оцінка таким відносинам може бути надана шляхом заслуховування пояснень сторін та третіх осіб, а також дослідження зібраних у справі письмових доказів, зокрема, оригіналу реєстраційної справи СФГ "С.Барвінок", що на вимогу суду надана відповідачем. Наведене, на переконання суду, дає можливість встановити обєктивну істину у справі та вирішити спір по суті.

Суд також бере до уваги похилий вік позивача, якому на момент виникнення спірних відносин було сімдесят пять років, а також відсутність у нього юридичної освіти. До того ж, суд зважає на стан здоровя позивача та його неодноразове звернення до закладів охорони здоровя, а також перебування на стаціонарному лікуванні, що підтверджено залученими до матеріалів справи копіями виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та довідки Глобинської ЦРЛ.

За таких обставин, беручи до уваги визначені у частині першій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завдання адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що застосування до позовної заяви ОСОБА_3 наслідків пропуску строку звернення до суду, визначених у частині першій статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, призведе до порушення права позивача на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, зважаючи на встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення позивача до суду з даним позовом.

Відтак, клопотання позивача належить задовольнити, а в задоволенні клопотань представника відповідача та третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Керуючись статтями 2, 7-11, 99, 100, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду задовольнити.

У задоволенні клопотань представника відповідача, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_3 строку звернення до суду з адміністративним позовом до державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Селянське (фермерське) господарство "С.Барвінок", ОСОБА_2, ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання дій протиправними, скасування реєстраційних дій та зобовязання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та не може бути оскаржена. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи.

Повний текст ухвали складено 03 липня 2017 року.

Суддя (підпис) О.О. Кукоба