Справа № 363/420/17
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 363/420/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рудюк О.Д.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 14 квітня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про зобов'язання щодо проведення перерахунку та виплати пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про зобов'язання щодо проведення перерахунку та виплати пенсії.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 14 квітня 2017 р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу про скасування незаконної, на його думку, постанови суду першої інстанції та просить постановити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому апелянт посилається на неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як свідчать матеріали справи, позивач є постраждалим від наслідків Чорнобильської катастрофи 1 категорії, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 та перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2016 року, Управління соціального захисту населення ВРДА зобов'язано встановити ОСОБА_2 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення. Вказана постанова набрала законної сили.

У зв'язку з відсутністю бланків посвідчень інвалідів війни позивачу управлінням соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області видано довідку № 2560 від 29 вересня 2016 року, згідно якої ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені ст. 7 та 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

07 жовтня 2016 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою, в якій у зв'язку з призначенням йому статусу інваліда війни ІІ групи, просив здійснити перерахунок його пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області№7022/21 від 04 січня 2017 року вбачається, що позивачу встановлено підвищення як інваліду війни 2 групи в розмірі 40 % прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність та цільову доплату інваліду війни з урахуванням норм Постанови КМУ №112 від 25 березня 2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення». Відтак при встановленні позивачу підвищення до пенсії, як інваліду війни 2 групи, виплату додаткової пенсії як потерпілому від аварії на ЧАЕС 1 категорії припинено.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, що вказує на відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до абз. 2 ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Так, позивач отримував щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам <…> II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачу з 01.11.2016 встановлено підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

При цьому, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII, пунктом 63 якого, зокрема розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким установлено, що норми і положення серед інших статі 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, Верховна Рада України визначила Кабінет Міністрів України державним органом, який має забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, тобто надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116). У Рішенні від 2 березня 1999 року № 2-рп/99 Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, які були чинні на час припинення виплати позивачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі, віднесеної до категорії 1, делегували Кабінету Міністрів України право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Так, припиняючи позивачу виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю одночасно з призначенням підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи, відповідач керувався вимогами постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 25.03.2014 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» (далі - Постанова № 112), якою Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова № 1210) доповнено пунктом 15-1 такого змісту:

«Особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «;Про жертви нацистських переслідувань» і «;Про соціальний захист дітей війни», таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав».

Таким чином, згідно наведених норм, якщо особа має право на отримання одночасно кількох видів додаткових пенсійних виплат, виплачуватися їй може лише один вид за її вибором.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що припиняючи виплату позивачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі, віднесеної до категорії 1, відповідно до статті 50 Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідач діяв правомірно, оскільки позивачем, у розумінні п. 15-1 Постанови 1210, було обрано підвищення до пенсії, яке передбачено ч. 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

При цьому, відповідно до ст. 22 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас, за правилами адміністративного судочинства, закріпленими, зокрема, у ч. 6 ст. 9 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ст. 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.

Тобто, міжнародними договорами, які ратифіковані Україною, передбачено можливість встановлення розмірів соціального забезпечення населення у межах наявних ресурсів держави.

Крім того, право встановлювати тимчасові обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Великода проти України» та «Суханов та Ільченко проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс («золоту середину») до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому ЄСПЛ зазначає, що зменшення розміру пенсії мабуть було зроблено державою через економічну політику і фінансові труднощі.

Отже, позивачу правомірно було припинено виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Щодо позовних вимог про здійснення перерахунку призначеної ОСОБА_2 пенсії, відповідно до ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 80 відсотків відповідних сум грошового забезпечення (заробітку) з 01 листопада 2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Статтю 20 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що залежно від причини інвалідності інваліди з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом поділяються на такі категорії:

а) інваліди війни - при настанні інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю у бойових діях у мирний час, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

б) інші інваліди з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - при настанні інвалідності внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби (службових обов'язків), або внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються в таких розмірах:

а) інвалідам війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку);

б) іншим інвалідам I групи - 70 процентів, II групи - 60 процентів, III групи - 40 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).

Як вбачається з матеріалів справи, статус інваліда війни ІІ групи позивачу встановлений постановою Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2016 року по справі №363/3023/16-а, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В заперечені на апеляційну скаргу, а також в судовому засіданні відповідач стверджував, що позивача не належить відносити до інвалідів війни, оскільки він не приймав участь у ліквідації аварії на ЧАЕС.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що статус позивача як інваліда війни підтверджується вказаним вище судовим рішенням, а тому зазначені вище обставини в силу положень ст. 72 КАС України не підлягають повторному доказуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на перерахунок призначеної йому пенсії, відповідно до ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 80 відсотків відповідних сум грошового забезпечення (заробітку) з 01 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, в свою чергу, не спростував доводи позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Вишгородського районного суду Київської області від 14 квітня 2017 р. - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати дії головного управлінням пенсійного фонду України у Київської області щодо відмови у перерахуванні та виплати ОСОБА_2 пенсії та доплат до пенсії, які відповідають вимогам пункту «а» ст. 21 ст. 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» неправомірними.

Зобов'язати Головне управлінням пенсійного фонду України у Київської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_2 пенсії з 01.11.2016 року згідно пункту «а» ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 80% процентів відповідних сум грошового забезпечення та підвищення до пенсії згідно ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність із урахуванням виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 27.06.2017.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.