Справа № 243/1151/17
Суддя: Василенко Любов Андріївна
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кузнецов Р. В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року справа №243/1151/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.А., суддів Гайдара А.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2017 року у справі № 243/1151/17 за позовом ОСОБА_2 до Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі Словянське ОУПФУ), в якому просила: визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії; зобовязати поновити нарахування та виплату пенсії та сплатити заборгованість за період, починаючи з жовтня 2016 року на рахунок в уповноваженому банку, обраному раніше (АТ «Ощадбанк») (а. с. 2-8).

Постановою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2017 року зазначений позов ОСОБА_2 задоволений повністю, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Слов'янського ОУПФУ щодо невиплати пенсії ОСОБА_2;

зобов'язано Словянське ОУПФУ поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з жовтня 2016 року у межах нарахованих сум;

допущено негайне виконання постанови суду в частині виплати ОСОБА_2 пенсії за віком за один місяць (а. с. 34-35).

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у вересні 2016 року отримано рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО від 06.09.2016 №11-32/9, яким ОСОБА_2 скасовано довідку внутрішньо переміщеної особи, що позбавляє право на поновлення виплати пенсії (а. с. 41-42).

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Словянському ОУПФУ як пенсіонер за віком.

Відповідно до довідки Словянського ОУПФУ від 22.02.2017 року позивачеві припинено виплату призначеної пенсії з жовтня 2016 року. При цьому у жовтні, листопаді, грудні 2016 року та січні, лютому 2017 року пенсія нараховувалася кожного місяця по 1649,69грн. ( а. с. 28)

Суд навів норми законодавства, які регулюють відносини пенсійного забезпечення внутрішньо переміщених осіб і проаналізувавши їх в сукупності з встановленими обставинами справи дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції вивчивши матеріали справи додатково встановив, що відповідно до довідки від 20.11.2014 № ОСОБА_2 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з м. Донецька до м.Словянська Донецької області. Довідка діє безстроково (а. с. 14).

З 13.11.2014 року позивача взято на облік в Словянському ОУПФУ (а. с. 22).

У вересні 2016 року відповідачем отримано рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.09.2016 року №11-32/9 відповідно до якого позивачеві відмовлено у відновленні виплати пенсії. Також на підставі цього рішення комісії Управлінням соціального захисту населення Словянської міської ради позивачеві скасовано довідку внутрішньо переміщеної особи ( а. с. 22, 37).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з жовтня 2016 року на підставі рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 01.10.2016.

Відповідно до довідки Словянського ОУПФУ від 22.02.2017 пенсійним органом щомісячно, починаючи з жовтня 2016 року, нараховується пенсія позивачеві (а.с.28).

Пенсійний орган в апеляційній скарзі посилається на те, що матеріали пенсійної справи позивача містять рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеній осіб від 06.09.2016 №11-32/9, відповідно до якого позивачеві відмовлено у проведенні відновлення виплат у звязку з непідтвердженням фактичного місця проживання, що позбавляє відповідача можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії (а. с. 38,41).

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з жовтня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яким скасовано довідку внутрішньо переміщеної особи не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Слов'янського ОУПФУ щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 з жовтня 2016 року та поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з жовтня 2016 року.

Справу розглянуто в межах доводів апеляційної скарги.

Отже, суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, проте справу за суттю вимог вирішив вірно.

Водночас, суд, встановивши, що відповідач з жовтня 2016 року не припиняв нарахування пенсії, не зазначив в постанові, що позовні вимоги в частині відновлення нарахування пенсії задоволенню не підлягають, внаслідок чого постанова суду підлягає зміні з зазначенням того, що позовні вимоги задоволені частково, та зазначенням відмови в задоволенні решти позовних вимог.

На підставі встановлених обставин справи судом апеляційної інстанції та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії та зобовязання поновити виплату пенсії.

Водночас колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги щодо відновлення нарахування пенсії задоволенню не підлягають, оскільки нарахування пенсії відповідачем здійснюється. Також не підлягають задоволенню вимоги щодо сплати заборгованості з жовтня 2016 року, оскільки суд першої інстанції зобовязав відповідача поновити виплату пенсії, починаючи з жовтня 2016 року і цього способу захисту достатньо для відновлення порушеного права позивача на отримання всієї суми пенсії, починаючи з дати припинення її виплати.

Керуючись ст.195, ст. 197 ч.1 п.2, ст. 198 ч.1 п.2, ст. 201 ч.1 п.2, ст. 205 ч.2, ст. 207, ст..212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області задовольнити частково.

Постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2017 року у справі № 243/1151/17 за позовом ОСОБА_2 до Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії змінити, доповнивши перший абзац резолютивної частини постанови після слова «задовольнити» словом «частково» та абзацем пятим наступного змісту: «В задоволенні решти позовних вимог відмовити».

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

При цьому абзац пятий резолютивної частини постанови суду першої інстанції вважати шостим; шостий сьомим; сьомий восьмим і восьмий девятим.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий Л.А.Василенко

Судді А.В. Гайдар

ОСОБА_3