Справа № 2а/381/7/13 (1027/5287/12)
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" червня 2017 р. м. Київ К/800/22849/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді - Черпіцької Л.Т.
Суддів -Гончар Л.Я.
Шведа Е.Ю.
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою
за касаційною скаргоюОСОБА_4
напостанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014р.
у справі№ 2а/381/7/13
за позовомОСОБА_5
доТриліської сільської ради Фастівського району Київської області
треті особи1. ОСОБА_6, 2. ОСОБА_4, 3. ОСОБА_7
провизнання недійсним рішень сільської ради

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

- визнати недійсним рішення Триліської сільської ради № 5/4 від 14.02.2001 року «Про дозвіл на будівництво житлового будинку» ОСОБА_8 на власній земельній ділянці розміром 0,24 га по АДРЕСА_1 - в повному обсязі;

- визнати недійсним рішення Триліської сільської ради № 2/1 від 18.12.2009 року «Про погодження прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами» за адресою: АДРЕСА_1, Фастіського району Київської області ОСОБА_8 - в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сільська рада не мала правових підстав надавати дозвіл на будівництво житлового будинку ОСОБА_8 на земельній ділянці 0,24 га по АДРЕСА_1, оскільки останній не мав жодних документів на володіння вказаною земельною ділянкою станом на 14.02.2001 року, а також приймати рішення про введення будинку ОСОБА_8 в експлуатацію.

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2013р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014р. постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2013р. скасовано. Прийнято у справі нове рішення про задоволення позовних вимог. Визнано незаконним рішення Триліської сільської ради Фастівського району Київської області № 5/4 від 14.02.2001 року «Про дозвіл на будівництво житлового будинку» ОСОБА_8 на власній земельній ділянці розміром 0,24 га по АДРЕСА_1 Фастівського району Київської області в повному обсязі. Визнано незаконним рішення Триліської сільської ради Фастівського району Київської області № 2/1 від 18.12.2009 року «Про погодження прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами» за адресою: АДРЕСА_1, Фастіського району Київської області ОСОБА_8 в повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014р. ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та залишення в силі рішення суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом оскарження у даній справі є визнання недійсним рішень Триліської сільської ради № 5/4 від 14.02.2001 року «Про дозвіл на будівництво житлового будинку» в частині адреси - АДРЕСА_1 та рішення № 2/1 від 18.12.2009 року «Про погодження прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами» в частині адреси - АДРЕСА_1. Оскаржувані рішення були видані відповідачем на користь третіх осіб.

Розглядаючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було наведено нормативного акту, який би на його думку був порушений відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень.

Натомість суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги вмотивував свої висновки тим, що сільська рада не мала правових підстав надавати дозвіл на будівництво житлового будинку ОСОБА_8 на земельній ділянці 0,24 га по АДРЕСА_1, оскільки останній не мав жодних документів на володіння вказаною земельною ділянкою.

Однак, колегія суддів вважає такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасним, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду (п. 8 ст. 3 КАС України).

Згідно зі ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Також, згідно зі статтею 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України.

За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності законам України визнаються незаконними у судовому порядку

При цьому ч. 1 ст. 6 КАС України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір, суди повинні встановити, в чому полягає порушення прав позивача оскаржуваним актом.

Тобто, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Аналізуючи зміст наведених вище законодавчих норм, з урахуванням матеріалів справи та позовної заяви, судами попередніх інстанцій так і не було досліджено, яким чином оскаржувані рішення Триліської сільської ради № 5/4 від 14.02.2001 року та № 2/1 від 18.12.2009 року порушують права позивача.

Також, згідно ч. ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підставами для визнання рішення недійсним (нечинним) є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв це рішення. При цьому обов'язковою умовою визнання рішення недійсним (нечинним) є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Отже, вирішуючи питання про законність або незаконність оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, судам належало зробити висновки на відповідність цього рішення приписам ч.3 ст.2 КАС України.

Між тим, суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги не навів жодної норми законодавства України, яке було б порушено оскаржуваними рішеннями.

Крім того, згідно з частинами 1 та 2 ст. 99 КАС України (в редакції до 30.07.2010р.) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України було передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Позовні заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду.

Отже, ця норма права була самостійною підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, тобто за своєю правовою природою була нормою матеріального права.

30.07.2010р. набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI, яким у статті 100 КАС України частину першу викладено в такій редакції: "1. Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала"; частини другу і третю виключено.

Отже, з 30.07.2010р. суд у будь-якому випадку повинен залишати позов без розгляду, у зв'язку з його поданням після закінчення строків, крім випадків, коли за заявою особи, яка його подала, не знайдуться підстав для його поновлення.

Тобто, з 30.07.2010р. стаття 100 КАС України за своєю правовою природою стала нормою процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом про визнання недійсними рішень Триліської сільської ради № 5/4 від 14.02.2001 року та № 2/1 від 18.12.2009 року позивач звернувся в жовтні 2012 року.

Отже, позовну заяву подано з пропуском строку звернення до суду, однак клопотання про поновлення пропущеного строку позивачами заявлено не було.

В свою чергу, суд першої інстанції, на час відкриття провадження у справі та її вирішення по суті повинен був керуватися процесуальною нормою ст. 100 КАС України, та дослідити питання щодо можливого пропуску строку звернення до суду та можливість застосування наслідків такого пропуску.

Таким чином, при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував вимоги статті 100 КАС України, що призвело до прийняття незаконних судових рішень. Суд апеляційної інстанції на дане порушення уваги не звернув.

Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.2 ст. 227 КАС України).

З огляду на викладене, судові рішення, ухвалені у даній справі, підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справу суду належить усунути недоліки, викладені у мотивувальній частині ухвали і правильно застосувати до спірних правовідносин норми процесуального права.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2013р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014р. скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: