Справа № 814/686/17
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2017-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

23 червня 2017 р. Справа № 814/686/17
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенка В.В., за участю секретаря судового засідання Кононенка Д.Ф., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 ,
до за участю: позивача: ОСОБА_1 представника позивача: Скалов С.Ю. представника відповідача: Ворона О.Л.Військової частини НОМЕР_1 , Командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ),
провизнання протиправним та скасування наказу , зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини НОМЕР_1 з вимогами визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини №58 від 24.02.17 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності; зобов`язати військову частину виплатити незаконно утримане грошове забезпечення у розмірі 774 гривень; стягнути моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що його було притягнуто до відповідальності протиправно з порушенням процесуального порядку, а також без наявності достатніх підстав, оскільки самого факту правопорушення не було. Позивач та його представники зазначили, що службове розслідування за фактом його невідрекомендування не проводилось, пояснення з цього приводу в нього не відбиралось, співбесіда з командуванням частини перед накладенням стягнення не проводилась. Само службове розслідування проводилось за іншим фактом (не вихід на службу), до речі який не знайшов свого підтвердження, а тому не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності за фактом невідрекомендування.
Також, позивач в судовому засіданні зазначив, що заперечує факт невідрекомендування перед відбуттям у відпустку, оскільки 10.01.17 особисто доповів своєму безпосередньому командиру начальнику штабу військової частини НОМЕР_1 про відбуття у відпустку з 11.01.17.
Відповідач позов не визнав, просив в його задоволення відмовити. Свої заперечення обґрунтував тим, що проведення службового розслідування за фактом порушення дисципліни це право, а не обов`язок командира. В окремих випадках, Дисциплінарний статут дає повноваження командиру накладати дисциплінарні стягнення і без проведення службового розслідування та співбесіди з правопорушником. Той факт, що ОСОБА_1 не доповів своєму безпосередньому командиру про відбуття у відпустку підтверджується поясненням начальника штабу - першого заступника командира військової частини, а також відсутністю відповідних записів про проведення інструктажу перед відпусткою.
Дослідив матеріали справи, вислухав представників сторін, допитав свідків, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України на посаді начальника відділення зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) та має військове звання підполковник.
04.01.17 ОСОБА_1 подав рапорт про надання йому відпустки терміном 10 діб, з 10.01.17.
10.01.17 командиром військової частини видано наказ №13 про надання ОСОБА_1 відпустки за сімейними обставинами зі збереженням грошового забезпечення строком на 10 діб, з 11 по 20 січня 2017 року.
23.01.17 наказом командира військової частини №51, за рапортом начальника штабу першого заступнику командира військової частини за фактом не виходу на службу 21.01.17 начальником відділення зв`язку та радіотехнічного забезпечення підполковником ОСОБА_1 призначено службове розслідування.
Актом службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 не скоїв порушення військової дисципліни «невихід військовослужбовця на службу та самовільне залишення місця служби без поважних причин більше 3 годин протягом робочого дня», оскільки 21.01.17 це була субота, вихідний день у ЗСУ, а про проведення 21.01.17 у вихідний день парко-господарських робіт він не був своєчасно сповіщений.
Одночасно з цим, службовим розслідуванням встановлено, що невихід підполковника ОСОБА_1 на службу 21.01.17 став можливим внаслідок того, що в порушення вимог п.40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, перед відбуттям у відпустку не відрекомендувався безпосередньому командиру та не уточнив дату виходу з відпустки.
24.02.17 наказом командира військової частини №58 «Про результати службового розслідування по факту невиходу на службу підполковника ОСОБА_1 » за невиконання вимог статті 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України начальнику відділення зв`язку та радіотехнічного забезпечення підполковнику ОСОБА_1 оголошено догану.

Відповідно до ст.40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди; відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.
Відрекомендовуючись своєму безпосередньому начальникові, військовослужбовці називають свою посаду, військове звання, прізвище та причину звертання. Наприклад: «Товаришу майоре. Командир Першої механізованої роти капітан Ткаченко. Відрекомендовуюся з нагоди присвоєння мені військового звання капітана».
Відповідно до ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.
В судовому засіданні ОСОБА_1 наполягав на тому, що ним було дотримано вимоги ст.40 Статуту, оскільки 10.01.17, після підписання наказу командиром військової частини, він особисто зайшов до кабінету начальника штаба першого заступника командира військової частини полковника ОСОБА_2 та відрекомендувався йому про вибуття у відпустку з 11.01.17.
Під час розгляду справи, в судовому засіданні було допитано в якості свідка начальника штаба першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_2 , який пояснив, що є безпосереднім начальником підполковника ОСОБА_1 . Позивач 06.01.17 звернувся до нього з приводу погодження рапорту на надання відпустки з 10.01.17 строком на 10 днів. Зазначений рапорт він погодив, але з умовою, що відпустка ОСОБА_1 розпочнеться не з 10.01.17, а з 11.01.17, про що зробив відповідно візування на рапорті. Після цього, підполковник ОСОБА_3 до нього більше не звертався та про видання наказу командиром військової частини про надання відпустки не доповідав.
На запит суду, позивача та його представників, свідок ОСОБА_2 заперечив факт особистого відрекомендування йому ОСОБА_1 10.01.17, після підписання наказу командиром військової частини, та наполягав на тому, що остання розмова з цього приводу зі ОСОБА_1 відбулася ще 06.01.17 під час погодження ним рапорту про надання відпустки.
За клопотанням позивача в судому засіданні було також допитано свідка ОСОБА_4 , який повідомив, що в січні 2017 року також був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , та пам`ятає, що 10.01.17 знаходився в штабі бригади та чув, що підполковник ОСОБА_1 доповідав начальнику штабу, полковнику ОСОБА_2 про відбуття у відпустку. На запит суду, свідок уточнив, що на той момент він знаходився в коридорі, але чув доповідь позивача через відкриті двері.
Вирішуючи протиріччя між поясненням позивача, показами свідка ОСОБА_4 з одного боку та показами свідка ОСОБА_2 з іншого, суд виходить з того, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Пояснення свідка ОСОБА_2 узгоджуються з тим, що у Книзі інструктажу особового складу, який убуває у відпустки, відрядження військової частини (арк.спр.29) відсутні відомості про проходження ОСОБА_1 відповідного інструктажу перед відбуттям у відпустку 11.01.17.
Крім того, свідчення ОСОБА_2 також узгоджуються з фактичними обставинами, викладеними самим позивачем у позовній заяві (арк.спр.4). В позовній заяві ОСОБА_1 сам вказує на те, що він відрекомендувався ОСОБА_2 лише 06.01.17 під час погодження рапорту про надання відпустки, і вважав цього достатньо для виконання вимог ст.40 Статуту. Про відрекомендування 10.01.17, ОСОБА_1 у позовній заяві взагалі не зазначає.
Щодо показів свідка ОСОБА_4 , то суд до них відноситься критично, з урахуванням пояснень самого ОСОБА_1 , що між ОСОБА_4 та командуванням військової частини склались конфліктні відносини з приводу звільнення його з військової служби, що також було предметом декількох судових процесів.
Відповідно до ч.4 ст.70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Враховуючи специфічний характер правовідносин з проходження військової служби, єдиноначальності та наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, саме пояснення командира (начальника) є тим належним способом фіксації та доказування порушення дисципліни військовослужбовцем.
За таких обставин суд вважає, факт не відрекомендування ОСОБА_1 своєму безпосередньому командиру (начальникову) про відбуття у відпуску доведенним.
Відповідно до ст.45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до ст.84 Статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Таким чином, Статут допускає можливість накладення командиром дисциплінарного стягнення на військовослужбовця і без проведення службового розслідування.
У цьому випадку, службове розслідування за фактом не відрекомендування не проводилося, а командир скористався своїм правом накласти дисциплінарне стягнення без проведення службового розслідування.
Проведено службове розслідування за іншим фактом невиходу на службу 21.01.17, яке свого підтвердження не знайшло, а тому дисциплінарне стягнення за це до позивача вжито не було.
Співбесіда, про відсутність якої зазначає позивач, передбачена п.4.3 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністра оборони України №82 від 15.03.04.
Разом з тим, оскільки у цьому випадку службове розслідування за фактом невідрекомендування про відбуття у відпустку не проводилось то вимоги зазначеної Інструкції також не застосовуються.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку, про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
1. В задоволенні позову відмовити.
2. Апеляційна скарга на цю постанову може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання у повному обсязі.

Суддя В. В. Біоносенко

Відповідно до ч.3 ст.160 КАС України постанова складена у повному обсязі 29.06.17
Суддя В.В. Біоносенко