Справа № 804/465/17
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2017 р. Справа № 804/465/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сидоренка Д.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1,
до відповідача ОСОБА_2 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 міська рада,
про скасування податкового повідомлення рішення.
Обставини справи: ОСОБА_1 звернулася з позовом до Дніпродзержинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення рішення від 19 травня 2016 року №2351-1303.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду суду від 06.04.2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яке не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучено ОСОБА_2 міську раду.
Відповідач та третя особа заперечень на адміністративний позов та письмових пояснень на адміністративний позов не надали, явку своїх представників в судове засідання не забезпечили.
З урахуванням вимог ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд -
19 травня 2016 року відповідачем прийняте податкове повідомлення - рішення №2351-1303, яким відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України було визначено позивачу суму податкового зобов'язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб в розмірі 394985,67 грн.
З метою оскарження податкового повідомлення-рішення №2351-1303 від 19.05.2015 року позивач звернулася зі скаргою до Державної фіскальної служби України. Своїм рішенням від 16.11.2016 року про результати розгляду скарги ДФС залишило без змін податкове повідомлення-рішення № 2351-1303 від 19.05.2015 року та рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 04.10.2016 року №6205/10/04-36-10-01-09 про результати розгляду первинної скарги, а повторну скаргу фізичної особи ОСОБА_1 без задоволення.
Позивач, не погоджуючись з податковим повідомленням - рішенням від 19 травня 2016 року №2351-1303, вважаючи його таким, що підлягає скасуванню, звернулася з відповідним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно п.269.1.1. та п.269.1.2. ст.269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.
Приписи ст.270 ПК України закріплюють, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
При цьому положеннями п.271.1.1. та п.271.1.2 ст.271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до п.286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абз.1 п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
У підпунктах 14.1.72 та 14.1.73 та п.14.1 ст.14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.136 Кодексу).
Пунктом 288.1 ст. 288 ПК України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, а п.п. 288.2 - 288.3 ст.288 вказаного кодексу, встановлено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об'єктом оподаткування - земельна ділянка, надана в оренду.
Згідно з п.1 Постанови Кабінету міністрів України від 14 січня 2015 року №15 Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Відповідно до п.4 Порядку подання інформації про платників податків, об'єкти оподаткування та об'єкти, пов'язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2011р. №1386, Держгеокадастр та Мінюст подають щомісяця до 10 числа, а також на запит територіального органу ДФС за місцезнаходженням земельної ділянки або ДФС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю та єдиного податку, в тому числі:
Держгеокадастр - про земельні ділянки, зокрема про кадастровий номер земельної ділянки, дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, дату державної реєстрації земельної ділянки (відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою чи договору оренди), площу відповідно до правовстановлюючих документів, цільове призначення та місце розташування земельної ділянки, дату та значення нормативної грошової оцінки, частку кожного із співвласників земельної ділянки (у разі коли земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності), а також про землевласників або землекористувачів, зокрема найменування та місцезнаходження або прізвище, імя, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача
У відповідності зі ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Згідно з ч.3 ст.79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до ч. 4 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно з ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до ч.10 ст.79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до пп.14.1.42 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону
У відповідності зі ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - речові права на нерухоме майно, що є похідними (право оренди земельної ділянки) реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки.
Відповідно до ст.6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі, а право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі» обєкт за договором оренди вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди.
З наведених правових норм вбачається, що право оренди земельної ділянки набувається відповідно до діючого законодавства, яким визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права, а сама земельна ділянка вважається переданою орендареві в оренду з моменту державної реєстрації права оренди.
Тобто, до моменту державної реєстрації права оренди, у орендаря таке право не виникає і земельна ділянка вважається не переданою.
При цьому, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).
Оскільки за договором оренди на орендодавця покладений обовязок передати земельну ділянку у володіння орендаря, то до моменту передачі земельної ділянки вважається, що орендодавець свій обовязок за договором оренди не виконав.
Отже, суд зазначає, що відсутність права оренди земельної ділянки та відсутність юридичного факту передачі земельної ділянки, в розумінні ст.17 Закону України «Про оренду землі», тягне за собою відсутність обовязків по сплаті орендної плати, як плати за користування, так як за загальним правилом не можна нести обовязки по сплаті орендної плати за відсутності права оренди та за відсутності юридичного факту передачі земельної ділянки у користування.
Крім того, відповідно до ст.21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі, тобто обовязок сплачувати орендну плату повязаний з договором оренди земельної ділянки та витікає з даного договору.
В разі, якщо договір оренди земельної ділянки не набув чинності, то, відповідно, він не може породжувати зобовязання, які повязані та витікають з цього договору в частині плати за користування землею, так як ці зобовязання ще не виникли.
Тобто, момент підписання та укладання договору не співпадає з моментом набуття цим договором чинності, так як момент набуття договором чинності співпадає з державною реєстрацією цього договору.
Момент підписання та укладання договору також не співпадає з моментом виникнення у особи права оренди, так як право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст.125 Земельного кодексу України).
З наведених норм законодавства та норм договору оренди випливає, що договір оренди земельної ділянки підлягає обовязкові державній реєстрації, і тільки після його державної реєстрації, а також державної реєстрації права оренди - він є підставою виникнення відповідних прав та обовязків, які зафіксовані в його змісті, а до цього часу він вважається таким, що не набрав чинності, а право оренди таким, що не виникло.
18 червня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_3 було прийняте рішення про відмову у державній реєстрації іншого речового права, права оренди земельної ділянки, на земельну ділянку, що розташована за адресою: Дніпропетровська області, м. Дніпродзержинськ, вулиця Бурхана В.М., земельна ділянка 11, за субєктом ОСОБА_1, в якому, з посиланням на п. 44 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою КМУ від 17.10.2013р. № 868, було зазначено, що заявником ОСОБА_1 не було подано витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.
Суд зазначає, що для ідентифікації конкретної земельної ділянки необхідно визначити її межі, місце розташування, цільове (господарське) призначення та визначити права щодо неї. Ця інформація обов'язково повинна бути зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Відсутність такої інформації про земельну ділянку унеможливлює проведення будь-яких нарахувань за користування нею.
Відповідно до ст.20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру є обов'язковим.
Відповідно до п.44 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою КМУ від 17.10.2013р. №868, для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку державної або комунальної власності заявник подає витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.
Судом встановлено, і це підтверджується поясненнями позивача, а також наявними доказами справи, що земельна ділянка, яка є предметом договору оренди, була зареєстрована в Державному земельному кадастрі 25 серпня 2016 року, тобто після того, як було складене податкове повідомлення-рішення від 19 травня 2016 року, що, в свою чергу, вказує на те, що на момент визначення позивачу суми податкового зобовязання за платежем: орендна плата з фізичних осіб в розмірі 394985,67 грн., у позивача право оренди не виникло, так як не була проведена реєстрація права власності на земельну ділянку, для здійснення якої необхідно подавати витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку, якій можна було отримати тільки після державної реєстрації земельної ділянки.
Цим же рішенням органу місцевого самоврядування був визнаний таким, що втратив чинність абзац 2 пункту 9 додатку 1 до рішення міської ради від 30.08.2010 р. та був розірваний договір оренди земельної ділянки.
У відповідності зі статтею 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, водночас частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.
Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.
Зі змісту ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийняття рішення.
Згідно з п.1 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.
З наведеного слідує, що скасування рішення субєкта владних повноважень є наслідок визнання цього рішення протиправним.
Позивач просить суд лише скасувати податкове повідомлення - рішення від 19 травня 2016 року №2351-1303.
В свою чергу, ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду вийти за межі позовних вимог, тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Враховуючи необхідність повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає необхідним визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19 травня 2016 року №2351-1303.
Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 11,94,160-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 19 травня 2016 року №2351-1303.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3950,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_2 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її проголошення. Якщо проголошено вступну та резолютивну частину постанови або справу розглянуто у порядку письмового провадження, постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її отримання у разі неподання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Суддя ОСОБА_4