Справа № 500/1257/17
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/1257/17
Провадження № 2-а/500/70/17
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Адамова А.С.,
за участю секретаря Хачатрян А.Т.,
за участю сторін: позивача Копаной О.С., представника ІНФОРМАЦІЯ_1 Шеховцової Ю.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
17.03.2017 року позивач звернувся до суду з позивними вимогами, якими просить: визнати незаконними дії Міністерства оборони України в частині незаконної відмови йому, інваліду війни 2-й групи, у виплаті одноразового допомоги встановленої ст. 16 ЗАКОНУ УКРАЇНИ «Про соціальну та правовий захист військовослужбовців та членів їх родин» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ; зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому одноразову допомогу у розмірі 54-х місячного грошового забезпечення для військовослужбовців, які проходять воєнну службу за контрактом, встановленої ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військових та членів їх родин» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ; постановою Кабінету Міністрів України №499 від 28.05.2008р. п. 2 п.п. 2 абз. 7.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є інвалідом війни та значиться на обліку у Ізмаїльському управлінні праці та соціального захисту населення. З 02.03.1982р. по 30.11.1983р. проходив воїнську службу, приймав участь у бойових діях на території Афганістану. 07.11.2007р. йому Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією була встановлена безстроково друга група інвалідності, яка пов`язана із захворюванням отриманим їм при виконанні обов`язків воїнської служби в Афганістані із встановленням статусу інваліда війни. Відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 54-х місячних грошових забезпечень для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом. У червні 2016р. він звернувся із заявою відповідного зразку на отримання такої одноразової грошової допомоги та надав копії усіх необхідних документів, які Ізмаїльський військовий комісаріат передав до Одеського обласного військового комісаріату. Листом від 23.08.2016р. ІНФОРМАЦІЯ_2 йому було повідомлено про те, що всі його документи 16.08.2016р. відправлені до Департаменту фінансів Міністерства оборони України на комісію щодо розгляду питань призначення та виплати грошової допомоги (одноразової допомоги). Листом від 13.12.2016р. ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив йому про те, що згідно з протокольним рішенням №97 від 11.11.2016р. комісією по розгляду питань призначення та виплати разової грошової допомоги Міністерства оборони України йому відмовлено у разової грошової допомоги (одноразової), при цьому само рішення йому надано не було. Відмова обґрунтована тим, що інвалідність йому встановлена до набрання сили Закону від 04.04.2006р. №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, оскільки згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі». Вважає таку відмову необґрунтованою у зв`язку з тим, що друга група інвалідності, пов`язана із захворюванням, яке він отримав при виконанні обов`язків при несенні військової служби у Афганістані, Одеською обласною МСЕК йому було підтверджено безстроково 07.11.2007р., довідка МСЕК №073846 серії 2-18 ОВ від 07.11.2007р., тобто після набрання чинності Закону від 04.04.2006р. №3597-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу». Тобто підстав для відмови йому у виплаті одноразової грошової допомоги у комісії не було.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.
Також позивач у судовому засіданні позивач зазначив, що будь-які виплати страхових сум, або допомоги у зв`язку із інвалідністю він не отримував, що зокрема підтверджується тим, що відповідачі, незважаючи на неодноразові запити суду, не надали будь яких доказів здійснення таких виплат, та про це не згадують у своїх запереченнях. Тим же чином підтверджується те, що відсутня будь-яка інформація, що інвалідність ОСОБА_1 сталася у зв`язку з вчиненням злочину чи адміністративного правопорушення або є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. Такі відомості відсутні й в справі, що знаходиться в Ізмаїльському райвійськкоматі, що підтвердив представник у судовому засіданні.
Представник відповідача Міністерства оборони України, сповіщений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, просив суд розглядати справу за його відсутності, та надав суду письмові заперечення на позов, в яких просить відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі, мотивуючи тим, що частиною 2 статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Зазначена правова норма у Законі щодо виплати військовослужбовцям чи особам, звільненим з військової служби, одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності набула чинності у часі з 10.05.2006р. Згідно ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Вказані Закони не стосуються питань відповідальності особи, тому й не мають зворотної дії у часі, тобто не поширюються на правовідносини, що виникли до набуття ними чинності. Норма Закону щодо виплати одноразової грошової допомоги особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, поширюється лише на тих осіб, які звільнені з військової служби стали інвалідами після 10.05.2006р. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, який був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008р. №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб. Згідно п.п. 2,3 Порядку призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі інвалідності звільнених з військової служби осіб, що сталися після 01.01.2007р., здійснюється згідно з Порядком, затверджених цією постановою, а також пропонується завершити виплату страхових сум за страховими випадками, що сталися до 01.01.2007р., відповідно до Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992р. №488 та одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006р., затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007р. №284. Вимоги постанови КМУ від 28.05.2008р. №499 поширюються лише на осіб, які звільнені з військової служби та стали інвалідами після 31.12.2006р., та не розповсюджуються на осіб, які звільнилися з військової служби до цього часу. У позивача, який був звільнений з військової служби у 1983р. та в подальшому після звільнення отримав інвалідність відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки він був звільнений з військової служби до часу набрання чинності ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону України від 04.04.2006р. №3597-ІV. Оформлення документів та виплата одноразової грошової допомоги згідно Постанови КМУ №499 від 28.05.2008р. провадиться лише особам, звільненим з військової служби після 31.12.2006р. Також, у запереченнях зазначив про пропуск строку для звернення до суду позивача.
Аналогічні підстави для відмови у задоволенні позову були викладені й у письмових запереченнях іншого відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому, представник ІНФОРМАЦІЯ_1 у судовому засіданні зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, та наголосив на тому, що є всі підстави для виплатити ОСОБА_1 як інваліду ІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, одноразової грошової допомоги у розмірі 54-х місячного грошового забезпечення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України, що підтверджено посвідченням безтерміновим серії НОМЕР_1 від 24.02.1997р.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 28.04.2009р. ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.
З витягу з акту огляду МСЕК №129007 від 29.07.1997р. вбачається, що позивачу вперше встановлена ІІ група інвалідності за загальним захворюванням.
У витягу з акту огляду МСЕК №052050 від 22.10.1997р. у якості причин інвалідності вперше вказано, що вона настала у зв`язку із захворюванням, що було отримане під час виконання обов`язків військової служби в Афганістані.
Згідно виписки із акту огляду МСЕК для довідки Сер. 2018 ОВ № 073846 виданої безстроково 07.11.2007р. ОСОБА_1 являється інвалідом ІІ групи, захворювання отримано при несенні обов`язків військової служби. Таким чином безстроково ІІ групу інвалідності позивачу було встановлено лише 07.11.2007р.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 за №6510 від 23.08.2016р. ОСОБА_1 повідомлено, що документи з висновком щодо можливості виплатити йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності у 2007р. направлено до Департаменту фінансів Міністерства оборони України за вих.. №6342 від 16.08.2016р. на комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 №9341 від 13.12.2016р. ОСОБА_1 було повідомлено, що розглянувши подані ним документи щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги особам, які звільненні з військової служби та інвалідність яким встановлено до набуття чинності Закону України від 04.04.2006р. №3597-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі». (Протокольне рішення від 11.11.2016р. №97).
Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11.11.2016р. №97, затвердженого Міністром оборони України 17.11.2016р., комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги особам, які звільненні з військової служби та інвалідність яким встановлено до набуття чинності Закону України від 04.04.2006р. №3597-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. У зв`язку із викладеним відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги (звільнений 30.11.1983р., інвалідність встановлена 22.10.1997р.
Не погоджуючись з правомірністю відмови у призначенні одноразової грошової допомоги позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).
Ухвалення законного і обґрунтованого рішення у відповідності з вимогами статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає надання судом оцінку кожному доводу сторін на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження залучених до матеріалів справи доказів.
У мотивувальній частині рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти Україна" (пункти 23 - 25) зазначено, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов`язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення. Крім того, необхідно враховувати, що сторона представляє в суді різні доводи, а також відмінності у положеннях законодавства, традиціях, юридичних висновках, способах викладення та формулюваннях рішень суддів держав-учасниць.
У відповідності до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232).
Відповідно до ст.41 Закону № 2232 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом № 2011. Зокрема, розділом 2 цього Закону, встановлені права військовослужбовців щодо грошового забезпечення.
Частиною 2 ст.16 Закону № 2011 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
З аналізу наведених норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.
Відповідно до п.2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499 (далі - Порядок № 499) (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 01.01.2007р., здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою. Зокрема, пунктом 2 Порядку передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовці в строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби виплачується одноразова грошова допомога інвалідам ІІ групи у розмірі 54-х місячного грошового забезпечення. У разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Тобто, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.
Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії вже був висловлений Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 справа № 21-446а14 та від 21.04.2015 справа № 21-135а15.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Будь-яких підстав відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, суд не вбачає.
Таким чином, твердження представника Міноборони України, що лише при первинному встановленні інвалідності особа має право на отримання одноразової грошової допомоги, суд до уваги не приймає.
Враховуючи, що інвалідність позивача настала при несенні обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, - в Демократичній Республіці Афганістан, то на момент його звернення з відповідною заявою до військового комісаріату 10.08.2016 року ОСОБА_1 мав право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до ч.2 ст.16 Закону №2011.
Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі». (Протокольне рішення від 11.11.2016р. №97).
Однак, суд не може погодитись з такою позицією комісії, виходячи з наступного.
Як вже встановлено судом, позивачу встановлена ІІ група інвалідності внаслідок захворювання отриманого під час несення обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою до Акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 07.11.2007р., 22.10.1997р., 28.07.1998р., тощо.
Відповідачами на спростування вищевказаного факту жодних доказів суду не надано.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 не звертався та не отримував одноразову грошову допомогу внаслідок встановлення йому 27.10.1997р. ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим під час несення обов`язків військової служби, що представником відповідача не заперечувалось. При цьому, на підтвердження вказаної обставини, уповноваженим представником Міноборони на вимогу суду, не надана відповідна інформація, незважаючи на неодноразові запити суду. Як зазначив представник відповідача, у матеріалах справи, що стосується ОСОБА_1 відсутня будь-яка інформація щодо отримання ОСОБА_1 вказаних сум, що свідчить про неотримання таких виплат позивачем.
Також, з огляду на ненадання суду відповіді на неодноразові запити суду, суд доходить до висновку, що відсутня будь-яка інформація, що інвалідність ОСОБА_1 сталася у зв`язку з вчиненням злочину чи адміністративного правопорушення або є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. Такі відомості відсутні й в справі, що знаходиться в Ізмаїльському райвійськкоматі, що підтвердив представник у судовому засіданні.
При цьому суд також враховує, що Верховний Суд України у постанові від 10.03.2015р. №21-563а14 звернув увагу, що "обов`язкове особисте страхування" та "одноразова грошова допомога" є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що у зв`язку із встановленням позивачу безстроково 07.11.2007р. при повторному огляді ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, він має право на одноразову грошову допомогу згідно з положеннями ч.2 ст.16 Закону № 2011, а відтак позовні вимоги про визнання незаконними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду війни 2-й групи, підлягають задоволенню.
При цьому суд зазначає, що в спірних правовідносинах саме на Міністерство оборони України як на головного розпорядника коштів покладено обов`язок щодо прийняття рішення про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням останньому інвалідності II групи, тому вимога в частині зобов`язання Міністерство оборони України призначити та нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в зв`язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії та надіслати вищевказане рішення до Одеського обласного військового комісаріату для видання наказу про виплату одноразової грошової допомоги також належить задовольнити.
Крім того, суд вважає за необхідне також покласти обов`язок щодо призначення й виплати вказаного грошової допомоги й на Одеський обласний військовий комісаріат, з огляду на те, що згідно вимог Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, керівник уповноваженого органу (Одеський обласний військовий комісаріат) подає головному розпорядникові бюджетних коштів (Департаменту фінансів Міністерства оборони України, якому делеговані повноваження головного розпорядження бюджетними коштами Міністром оборони України як безпосередньо головним розпорядником) висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги. Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом (Одеський обласний військовий комісаріат) на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.
Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для повного задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнати незаконними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 , інваліду війни 2-й групи, у виплаті одноразової грошової допомоги, що встановлена ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ; зобов`язати Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_3 призначити та виплатити ОСОБА_1 як інваліду ІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, одноразову грошову допомогу у розмірі 54-х місячного грошового забезпечення відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ, абз.7 п.п. 2 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №499 від 28.05.2008р.
Відповідно до вимог ст. 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
При цьому, відповідачі, незважаючи на покладений на них обов`язок щодо доказування правомірності своїх рішень та дії, не довели правомірність відмови у призначенні одноразової грошової допомоги та не довели відсутність підстав для такого призначення.
Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати незаконними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 , інваліду війни 2-й групи, у виплаті одноразової грошової допомоги, що встановлена ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ.
Зобов`язати Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_3 призначити та виплатити ОСОБА_1 як інваліду ІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, одноразову грошову допомогу у розмірі 54-х місячного грошового забезпечення відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ, абз.7 п.п. 2 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №499 від 28.05.2008р.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 06.07.2017р.

Суддя: А.С.Адамов