Справа № 826/18633/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Київ
27 червня 2017 року №826/18633/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доначальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича (відповідач-1) головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (відповідач-2) Генерального штабу Збройних сил України (відповідач-3)
провизнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, скасування наказів від 04.11.2016 №275 та від 14.12.2016 №414,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича, головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних сил України, в якому просить (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27.02.2017):

- визнати протиправними дії т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича, що полягає у направленні ОСОБА_1 до НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» для проходження військово-лікарської комісії поза її згодою;

- визнати протиправними дії т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича, що полягає у примушенні ОСОБА_1 лікуватися у клініці психіатрії НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» поза її згодою;

- визнати протиправними дії т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича, що полягає у притягненні ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладенню дисциплінарного стягнення догана наказом від 04.11.2016 №275;

- скасувати наказ т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича від 04.11.2016 №275 щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладенню їй дисциплінарного стягнення догана;

- скасувати наказ першого заступника Генерального штаба Збройних сил України від 14.12.2016 №414 про звільнення майора ОСОБА_1 з військової служби в запас за пунктом «к» (у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати службу військовослужбовцем жінкою, яка має дитину віком до 18 років) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати першого заступника Генерального штаба Збройних сил України звільнити у запас майора ОСОБА_1 , офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України за сімейними обставинами, керуючись частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі рапорту від 05.10.2016;

- за вчинення дій, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , стягнути з військової служби правопорядку у Збройних силах України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що звернувшись до безпосереднього керівника із рапортом про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за пунктом «а» частини восьмої статті 26 (з огляду на наявність дитини віком до 18 років) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», фактично звільнена була лише наказом від 14.12.2016 №414, а також на підставі інших законодавчих положень, які не було зазначено у рапорті. Крім того, позивачем наголошено, що у проміжку часу між поданням нею рапорту від 05.10.2016 та звільненням (14.12.2016) до останньої безпідставно застосовано дисциплінарну відповідальність у вигляді догани.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про те, що при поданні позивачем рапортів на звільнення від 05.10.2016 та 28.10.2016 останньою не було до них додано оригіналу документу, що підтверджує наявність дитини (дітей) віком до 18 років і лише при повторному зверненні з рапортом від 05.12.2016 надано нотаріально засвідчені копії такого документу. Відповідачами також зазначено, що направлення ОСОБА_1 до НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» для проходження військово-лікарської комісії цілком відповідає положенням пункту 235 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008. Щодо підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідачами повідомлено, що начальником військової служби правопорядку у Збройних силах України начальником головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України проведено аналіз виконавчої дисципліни, за результатами якого встановлено, що позивача неналежно виконувала свої службові обов`язки під час відпрацювання службових документів, на підставі чого до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, між Міністром оборони України та гр. ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу від 26.05.2016.

ОСОБА_1 тричі зверталась до безпосереднього керівника з рапортами від 05.10.2016, 28.10.2016 та 05.12.2016, в яких просила звільнити її з військової служби у запас за пунктом «а» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (з огляду на наявність дитини до 18 років та небажання проходити військову службу).

При цьому, лише наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України від 14.12.2016 №414 ОСОБА_1 , офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби порядку Збройних сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом «к» (жінка, яка має дитину віком до 18 років) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У той же час, наказом начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України від 04.11.2016 №275 «Про покарання винних» за порушення вимог абзацу 2, 3, 4 статті 11, статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, пункту 3.6.10 Інструкції з діловодства в Міністерстві оборони України та Генеральному штабі Збройних сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 21.11.2016 №777, наказано накласти на офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби порядку Збройних сил України майора ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Вважаючи вказані накази необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, протиправними дії відповідача-1, які передували прийняттю вказаних наказів, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Приписами частини першої статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014 оголошено часткову мобілізацію та пунктом 8 якого встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18.03.2014). Згідно пункту 3 вказаного Указу, мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Указом Президента України від 06.05.2014 №454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07.05.2014).

Указом Президента України від 21.07.2014 №607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22.07.2014 (набрав чинності 24.07.2014), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Указом Президента України від 14.01.015 №15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 набрав чинності 20.01.2015).

Таким чином, з моменту прийняття Указу від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Як вбачається зі змісту рапортів позивача про звільнення 05.10.2016, 28.10.2016 та 05.12.2016, позивач просила звільнити її з військової служби у запас за пунктом «а» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (з огляду на наявність дитини до 18 років та небажання проходити військову службу).

Проте, наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України від 14.12.2016 №414 ОСОБА_1 , офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби порядку Збройних сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом «к» (жінка, яка має дитину віком до 18 років) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, за пунктом «а» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини, жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.

У свою чергу, пунктом «к» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років.

З аналізу наведеного вбачається, що положенням частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені підстави для припинення (розірвання) контракту з військовослужбовцем, у той час коли положеннями частини восьмої вказаної статті визначено перелік підстав для звільнення військовослужбовців (неконтрактників) з моменту оголошення мобілізації та до моменту оголошення воєнного стану або до прийняття рішення про демобілізацію.

Зі змісту рапортів позивача від 05.10.2016, 28.10.2016 та 05.12.2016 вбачається, що остання (яка проходить службу за контрактом) просила звільнити її з військової служби у запас без зазначення того, що остання бажає звільнитись до моменту оголошення воєнного стану або до прийняття рішення про демобілізацію.

Враховуючи, що позивач проходила військову службу за контрактом від 26.05.2016, факт перекваліфікації відповідачем-3 під час прийняття наказу про звільнення позивача законодавчих підстав для звільнення з пункту «а» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на пункт «к» частини шостої статті 26 вказаного Закону, свідчить, що відповідач-3 діяв у відповідності до вказаних положень та фактичних обставин, а тому підстави для внесення змін до наказу від 14.12.2016 №414 у цій частині відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича, які полягають у направленні ОСОБА_1 до НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» для проходження військово-лікарської комісії поза її згодою та у примушенні ОСОБА_1 лікуватися у клініці психіатрії НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» поза її згодою, суд звертає увагу на таке.

Пунктом 235 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці протягом 12 місяців до досягнення граничного віку перебування їх на військовій службі направляються для визначення ступеня придатності до військової служби за станом здоров`я на обстеження до військово-лікарської комісії, висновки якої враховуються при визначенні підстав звільнення з військової служби.

Військовослужбовці, які звільняються з військової служби за підставами, передбаченими підпунктами «б», «г» пункту 2 частини третьої, пунктами «е», «є», «ж», «и», «і» частини шостої, пунктами «е», «є», «ж», «з» частини сьомої, підпунктами «в», «г», «е» пункту 1 та підпунктом «в» пункту 2 частини восьмої (крім звільнення за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не направляються на обстеження військово-лікарською комісією і не підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я.
Як було зазначено вище, позивач просила звільнити її за пунктом «а» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який було перекваліфіковано відповідачем-3 на пункт «к» частини шостої статті 26 вказаного Закону, обидва з яких не включено до переліку підстав звільнення з військової служби, у разі настання яких така особа не направляється на обстеження військово-лікарською комісією.

Суд також вказує про необґрунтованість посилань позивача на пункт 235 наведеного Указу, згідно з якими військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, за їх бажанням можуть не направлятися на обстеження військово-лікарською комісією в разі звільнення за сімейними обставинами або з інших поважних причин, оскільки виходячи з системного аналізу положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до такої підстави звільнення як «за сімейними обставинами або з інших поважних причин» не включно таку обставину як небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років.

Зокрема, пунктом «ґ» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що під сімейними обставинами або іншими поважними причинами мається на увазі виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу.

Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413, серед яких також не вказано такої обставини як небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років.

Відтак, у відповідача-1 були законодавчі підстави для направлення ОСОБА_1 до НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» для проходження військово-лікарської комісії, незважаючи на відсутність в останньої згоди.

З наявної у матеріалах справи копії перевідного епікризу №26354 вбачається, що майор військової служби за контрактом в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні в НВМКЦ «ГВКГ» з 03.11.2016 по 09.11.2016 в клініці травматології, а з 09.11.2016 по 23.11.2016 в клініці психіатрії.

У той же час, ОСОБА_1 03.11.2016 надано згоду пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції і знеболення, докази чого наявні у матеріалах справи, що спростовує твердження позивача про відсутність в останньої згоди на лікування.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач неодноразово зверталась з рапортом про звільнення, зокрема від 05.10.2016 та 28.10.2016, до того як останню було звільнено на підставі рапорту від 05.12.2016.

Під час судового розгляду справи відповідачами повідомлено, що до рапортів від 05.10.2016 та 28.10.2016 позивачем не було додано документів, що підтверджують наявність дитини (дітей) віком до 18 років, про що останню повідомлено в усному порядку, та лише після надання нотаріально засвідченої копії такого документу разом з рапортом від 05.12.2016 питання про звільнення було розглянуто.

Так, пунктом 13 додатку 18 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, визначено, що у разі звільнення з військової служби в особливий період жінок, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, надаються такі документи: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність дитини (дітей) віком до 18 років (після пред`явлення оригінали повертаються); копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Проте, з наявної у матеріалах копії матеріалів особової справи вбачається наявність у ній копій свідоцтв про народження трьох дітей позивача, один з яких не досяг 18-річного віку (які не є нотаріально завіреними). Відтак, відповідачі мали у розпорядженні докази наявності у позивача дитини, яка не досягла 18-річного віку. Крім того, суд звертає увагу, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не надано суду доказів повідомлення позивача про відмову у задоволенні рапортів останньої від 05.10.2016 та 28.10.2016 з вказаної підстави.

Отже, суд дійшов до висновку, що вказані рапорти позивача від 05.10.2016 та 28.10.2016 безпідставно залишені без розгляду, з огляду на наявність у ОСОБА_1 законодавчо обумовленої підстави для звільнення з військової служби, а тому остання могла бути звільнена ще на основі першого рапорту 05.10.2016, чого відповідачами зроблено не було, відтак, у межах спірних правовідносин наявна протиправна бездіяльність безпосереднього керівника щодо належного розгляду рапортів позивача від 05.10.2016 та 28.10.2016, яка, при цьому, позивачем у межах спірних правовідносин вказане не оскаржується.

На підставі викладеного, враховуючи порушення процедури розгляду попередніх рапортів позивача, суд вказує про необхідність скасування наказу першого заступника Генерального штаба Збройних сил України від 14.12.2016 №414 про звільнення майора ОСОБА_1 з військової служби в запас та, як наслідок, зобов`язання Генерального штаба Збройних сил України звільнити у запас майора ОСОБА_1 , офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України на підставі рапорту від 05.10.2016.

З урахуванням викладеного, виходячи з того, що позивач мала бути звільнена з військової служби на підставі рапорту від 05.10.2016, застосування щодо неї заходів дисциплінарної відповідальності суд також визнає безпідставним, а тому наказ т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича від 04.11.2016 №275 щодо накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани також підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).

Приписами частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що діями відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та нанесеною шкодою.

Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано доказів в обґрунтування підстав для відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Позовні вимоги задовольнити частково.

Скасувати наказ першого заступника Генерального штаба Збройних сил України від 14.12.2016 №414 про звільнення майора ОСОБА_1 з військової служби в запас.

Зобов`язати Генеральний штаб Збройних сил України звільнити у запас майора ОСОБА_1 , офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України на підставі рапорту від 05.10.2016, із врахуванням висновків цієї постанови.

Скасувати наказ т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича від 04.11.2016 №275 щодо накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.