Справа № 415/2185/17
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чернобривко Л.Б.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року справа №415/2185/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області на постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року по справі №415/2185/17 (головуючий І інстанції Чернобривко Л.Б.) за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області про визнання дій неправомірними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області про визнання неправомірними дії та рішення про відмову у призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991 №1789-ХІІ) та скасування рішення від 31.03.2017 про відмову пенсії; зобовязання здійснити призначення, нарахування та виплату пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (редакція від 05.11.1991 року №1789-ХІІ з внесеними змінами та доповненнями від 12.07.2001 року №2663-ІІІ), виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяців роботи, із застосуванням коефіцієнта загального підвищення розмірів посадового окладу, без застосування обмежень граничного розміру, який відповідно до довідки прокуратури Луганської області від 27.03.2017 року №18-124 вих.17 складає 13 766,15 грн., починаючи з 28.03.2017 року з дня звернення за пенсією.

Постановою Лисичанського міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року позовні вимоги задоволені, визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 року №358/95 ВР та Закону України від 12.07.2001 року №2663-ІІІ); скасовано рішення від 31.03.2017 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 року №358/95 ВР та Закону України від 12.07.2001 року №2663-ІІІ); зобовязано здійснити призначення, нарахування та виплату пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції від 26.07.2001 року), виходячи із розрахунку 90% ), виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяців роботи, із застосуванням коефіцієнта загального підвищення розмірів посадового окладу, без застосування обмежень граничного розміру, який відповідно довідки прокуратури Луганської області від 27.03.2017 року №18-124 вих.17 складає 13 766,15 грн., починаючи з 28.03.2017 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не було враховано те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до Закону України "Про прокуратуру».

Відповідачем на адресу Донецького апеляційного адміністративного суду надіслано клопотання про розгляд адміністративної справи без участі уповноваженого представника відповідача.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомленні належним чином, а тому згідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справу було розглянуто в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач з 24.03.1997 року по теперішній час працює в органах прокуратури України.

Позивач 28.03.2017 року звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», на дату звернення становив 21 рік 06 місяців 07 днів.

Листом від 06.04.2017р. №4262/08-31 відповідач повідомив позивача про прийняте рішення відмовити в призначенні пенсії, оскільки відповідно до частини першої ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. Комісією було встановлено, що на день звернення страховий стаж, підтверджений документально, склав: 38 років, 07 місяців, 11 днів, в тому числі стаж роботи, що діє право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» 21 років 06 місяців 07 днів. З 1 червня 2015 року згідно пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII у звязку з неприйняттям закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру».

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Згідно частини 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХП (в редакції, що діяла до 01.10.2011р.), прокурори і слідчі за стажем роботи не менше 20 років, у тому числі за стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Частина перша статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону N 3668-VI від 08.07.2011 року викладена в новій редакції, згідно якої прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

З 15.07.2015р. набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року N1697-VII (далі Закон N 1697-VII), у ч.1 ст.86 якого визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону).

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону № 1697-VII визнано таким, що втратив чинність Закон № 1789-ХІІ, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1.

З викладеного вбачається,що на час звернення позивача до пенсійного органу за призначенням пенсії, частина 1 статті 50-1Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХП втратила чинність.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність.

Навпаки, в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року чітко визначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів зазначає, що Закон № 1697-VII не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, на дату звернення з заявою про призначення пенсії, стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, становив 21 рік 06 місяців 07 днів, тобто, менше ніж передбачено ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи, що позивач не набув права на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно відмовлено в призначенні пенсії , а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати призначення пенсії позивачу на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність, а тому висновок суду першої інстанції щодо неправомірності дій відповідача про відмову в призначенні пенсії, не ґрунтується на нормах діючого закону, чим порушено принцип законності, закріплений статтею 9 КАС України.

Посилання позивача на приписи ст. 58 Конституції України не беруться до уваги, оскільки нові норми законодавства не поширюють свою дію на час до того, як вони набрали чинності. Право ж на призначення пенсії слід визначати за правилами, які закріплені в законодавстві та чинні на час виникнення права на призначення пенсії.

Посилання позивача на приписи ст. 22 Конституції України не заслуговують на увагу з огляду на практику Європейського Суду з прав людини. Так, відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

В самій Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (Стаття 9).

Кодексом адміністративного судочинства України також встановлено пріоритет міжнародного договору над національним законодавством: якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (частина шоста статті 9).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі Кечко проти України Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство (пункт 23).

У рішенні від 09.10.1979 у справі Ейрі проти Ірландії Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови та прийняття нової постанови.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області на постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року по справі №415/2185/17 задовольнити.

Постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року по справі №415/2185/17 - скасувати.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області про визнання неправомірними дії та рішення субєкта владних повноважень - Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області про відмову у призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991 №1789-ХІІ) та скасування рішення від 31.03.2017 про відмову пенсії; зобовязання Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області здійснити призначення, нарахування та виплату пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (редакція від 05.11.1991 року №1789-ХІІ з внесеними змінами та доповненнями від 12.07.2001 року №2663-ІІІ), виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяців роботи, із застосуванням коефіцієнта загального підвищення розмірів посадового окладу, без застосування обмежень граничного розміру, який відповідно до довідки прокуратури Луганської області від 27.03.2017 року №18-124 вих.17 складає 13 766,15 грн., починаючи з 28.03.2017 року з дня звернення за пенсією - відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Гаврищук

Судді: А.А.Блохін

ОСОБА_2