Справа № 2-а-1923/11/2170
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2012-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2012 р.Справа № 2-а-1923/11/2170

Категорія: 10.1Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Джабурія О.В.

суддів Крусяна А.В.

ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу від 04 квітня 2011 року та постанову від 08 листопада 2011 року Херсонського окружного адміністративного суду у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області про визнання незаконною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області в якому просила встановити відсутність у відповідача повноважень щодо складання вимог про сплату боргу та визнати незаконними і скасування вимог відповідача від 28.03.2011 р. №1319.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що вимоги щодо сплати страхових внесків та повідомлення-розрахунок складені відповідачем неправомірно, оскільки ФОП ОСОБА_2 не подавалася до УПФУ в Генічеському районі Херсонської області заява про доплату до мінімального страхового внеску, складена відповідно до Додатку 28 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою правління ПФУ від 19.12.2003 року №21-1 та звіт за 2010 рік згідно з п. 2.25 розділу ІІ Порядку формування і представлення страхувальниками звітів відносно до сум нарахованих внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до ПФУ, які б могли бути підставою для складення вимог про сплату боргу від 28.03.2011 року №1319. В звязку з цим позивач просив суд задовольнити позов та скасувати вищезазначені вимоги.

Відповідач проти позову заперечував. Згідно наданих заперечень на позов позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець і саме у звязку з цим є субєктом системи пенсійного забезпечення, платником страхових внесків в обовязковому порядку. Фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб. Які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування, підлягають загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню, у звязку з чим УПФУ просило суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 Відповідач також вказував на те, що 28.03.2011 року позивачем було подано звіт про суми нарахованих внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування за 2010 рік, в якому визначено розмір нарахованих страхових внесків з липня 2010 року усупереч вимогам чинного законодавства, у звязку з чим у позивача залишається непогашеною недоїмка по страхових внесках у розмірі 1744,80 грн.

ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду з клопотанням про забезпечення доказів шляхом витребування у субєкта владних повноважень, Пенсійного фонду України, як виконавця функції виконавчої дирекції Пенсійного фонду та його територіальних управлінь відповідно до абз. 1 п. 12 прикінцевих положень Закону України «про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», заяву про доплату до мінімального страхового внеску подану позивачем особисто згідно з додатком 28 до Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до ПФУ встановленої Постановою правління ПФУ від 19 грудня 2003 року №21-1 до управління ПФУ у м. Генічеськ, на підставі якої було зроблено повідомлення-розрахунок №33 від 28.03.2011 року та вимог №1319 від 28.03.2011 року про сплату боргу; звіт за 2010 рік, який був підставою для складення вимоги №1319 від 28.03.2011 року про сплату боргу.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2011 року у задоволенні клопотання позивача про забезпечення доказів відмовлено з тієї підстави, що заявником не було вказано жодної обставини, яка вказувала на необхідність забезпечення зазначених доказів.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Не погодившись з зазначеними рішеннями позивачем була подана апеляційна скарга на ухвалу від 08.04.2011 р. та постанову від 08.11.2011 р. Апелянт просить оскаржені рішення Херсонського окружного адміністративного суду скасувати, задовольнити клопотання про забезпечення доказів у справі, а також прийняти нову постанову, якою задовольнити пзовні вимоги повністю.

Згідно з п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, про те про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що, згідно свідоцтва про державну реєстрацію Серія ВО №798320 від 27.10.2008 року, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем. Перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області як платник фіксованого податку та підлягає загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню. Оскільки позивачем не сплачувались страхові внески, передбачені чинним законодавством, у березні 2011 року управлінням Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області було надіслано на адресу ОСОБА_2 вимогу про сплату боргу від 28.03.2011 року № 1319 на суму 860,46 грн.. Також на адресу позивача було надіслано повідомлення-розрахунок, згідно якого сума доплати по страхових внесках склала 860,46 грн. та вказана сума підлягає сплаті у строк до 21.01.2011 року. Однак, ОСОБА_2 дана заборгованість сплачена не була.

Позивачка, не погодившись з нарахованою її управлінням Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонській області недоїмки по сплаті страхових внесків оскаржила дії управління в судовому порядку.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Згідно до вимог ст. 67 Конституції України кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між субєктами системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначається коло осіб, які підлягають загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню.

Статтею 1 вказаного Закону визначено поняття «страхувальники»- роботодавці та інші особи, які підлягають загальнообовязковому держаному пенсійному страхуванню.

17.07.2010 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»від 08.07.2010 року №2461-VІ. З урахуванням внесених змін, які набрали чинності, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»загальнообовязкове пенсійне страхування здійснюється за принципами: обовязковості страхування осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством, а також осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності.

Відповідно до вимог п.3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню підлягають: фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно до вимог п.5 ч. 1 ст. 14 цього ж Закону страхувальниками є: застраховані особи , зазначені в п.п. 3 і 4 ст. 11 та ч. 1 ст. 12 цього Закону. Згідно до вимог ч.1 ст. 15 Закону платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в ст.14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в ч.1 ст.12 цього Закону.

Частиною 3 статті 15 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»передбачено, що страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 зазначеного Закону участь застрахованих осіб у системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування може припинитися у разі якщо особа, яка підлягає загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню відповідно до цього Закону, втратила визначений цим Законом статус застрахованої особи.

Згідно до вимог ч.6 ст.20 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом для страхувальників, зазначених у п.5 ст. 14 цього Закону є квартал.

Вимогами ч.2 ст. 106 Закону вказано, що суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені ст.20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених ч.3 ст.20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Пунктами 8.2, 8.4 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, застрахованої постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 січня 2004 року за № 64/8663 вказано, що органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки. Ця вимога є виконавчим документом. Протягом 10 робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобовязаний сплатити зазначені у вимозі суми.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судом не знайдено підстав для задоволення позову, оскільки позивач має статус фізичної особи підприємця та знаходиться на спрощений системі оподаткування сплата страхових внесків є його обовязком, як платника податків. Позивачкою не було враховано зміни відповідних норм в законодавстві, щодо сплати страхових внесків, згідно яких доплата до мінімального страхового внеску, яка сплачувалась за власним бажанням, змінилось на обовязкову форму сплати, тому твердження позивачки про порушення її прав є хибним.

Судова колегія вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є субєктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу від 04 квітня 2011 року та постанову від 08 листопада 2011 року Херсонського окружного адміністративного суду року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян

Суддя: О.І.Шляхтицький