Справа № 814/2188/16
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2188/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Дейнеги С.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про звільнення зі служби в поліції (у зв'язку з скороченням штатів), поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 26.09.2016 р. №269 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції (у зв'язку з скороченням штатів), поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначено, що наказ ГУ НП в Миколаївській області від 26.09.2016 р. №269 о/с про звільнення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не дотримана процедура звільнення при скороченні штату, питання щодо можливого використання позивачки на службі поліції не обговорювалося, вакантні посади їй не пропонувалися, хоча позивачка має бажання проходити службу в поліції в майбутньому та на момент звільнення мала звання капітан поліції, вислугу 11 років в органах внутрішніх справ України.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 січня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений. Визнано протиправним та скасовано наказ №269 о/с від 26.09.2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 4 Закону України «Про національну поліцію» (у зв'язку з скороченням). Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника слідчого відділення Казанківського відділення Новобузького відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 15 786, 15 гривень, без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за один місяць в розмірі 3991, 90 гривень. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 3991, 90 гривень допущена до негайного виконання.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Головне управління Національної поліції в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову суду, якою відмовити у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 повністю.

Справа розглянута апеляційним судом без участі сторін у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 2005 р. по листопад 2015 р. проходила службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області №3 о/с від 07.11.2015 року ОСОБА_1 було призначено на службу в поліції на посаду начальника слідчого відділення Казанківського відділення поліції Новобузького відділу поліції ГУНП в Миколаївській області з присвоєнням їх спеціального звання капітан поліції.

Наказом т.в.о начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 18.03.2016 р. №45 о/с капітана поліції ОСОБА_1, начальника слідчого відділення Казанківського відділу поліції, звільнено зі служби в поліції за статтею 77 ч. 1 п. 5 Закону №580 (через службову невідповідність). Підставою для прийняття оскаржуваного наказу вказано протокол атестаційної комісії від 29.02.2016 р. №15.00004125.0023327.

Миколаївським окружним адміністративним судом 13.07.2016 року по справі №814/539/16 винесено постанову, якою скасовано наказ ГУ НП в Миколаївській області від 18.03.2016 р. №45 о/с та поновлено позивачку на посаді начальника слідчого відділення Казанківського відділення Новобузького відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області.

На підставі вищевказаної постанови був виданий наказ ГУ НП в Миколаївській області №194 о/с від 22.07.2016 року, яким позивачку поновлено на службі в поліції.

22.07.2016 року позивачку усно попереджено про можливе наступне звільнення зі служби в поліції в звязку з скороченням займаної посади.

26.09.2016 року відповідно до наказу ГУ НП в Миколаївській області №269 о/с позивачка була звільнена з посади начальника слідчого відділення Казанківського відділення Новобузького відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області за ст. 77 п. 4 ч. 1 Закону України «Про Національну поліцію» у звязку зі скороченням штатів.

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що порушує її права та інтереси, ОСОБА_1 звернулася до суду.

Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що дії та рішення відповідача щодо звільнення позивачки не є правомірними і не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, прийняті з неправильним врахуванням фактичних обставин, з чим погоджується апеляційний суд.

Так, статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 24 Європейської соціальної хартії передбачено, що з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення сторони зобов'язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов'язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби.

Порядок проходження служби в Національній поліції України визначений Законом України «Про Національну поліцію» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 58 Закону призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обовязків.

Відповідно до п. 5 ч. 10 ст. 62 Закону, поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Таким чином, гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються у тому числі і на поліцейських.

Як вбачається з матеріалів справи, звільнення позивачки зі служби в поліції проведено відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації передбачений статтею 68 Закону.

Відповідно до частин 1-3 статті 68 Закону у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

За загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Проаналізувавши положення Закону України «Про Національну поліцію України» щодо порядку вивільнення працівників у випадку скорочення штату можна зробити висновок, що вони кореспондуються з положеннями трудового законодавства.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, з вказаної статті вбачається, що визначальним при вирішенні даного спору є встановлення обставин скорочення посади, яку обіймав позивач.

Водночас, порядок вивільнення працівників регулюється ст. 49-2 КЗпП України.

Так, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При цьому, частиною 2 цієї ж статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачає дві обовязкові обставини.

По-перше, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу.

По-друге, під іншою роботою на тому ж підприємстві, в установі, організації в даній статті КЗпП України мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров'я і які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказами Голови Національної поліції України від 28.04.2016 року №360 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області та Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 31.05.2016 р. №440 дек «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області» були скасовані всі тимчасові штати ГУ НП в Миколаївській області та скорочені всі 3263 посади, в тому числі і посаду, яку обіймала до звільнення позивачка і оголошені постійні штати Головного управління Національної поліції.

При цьому в новому штатному розкладі було затверджено штат в кількості 3272 штатних одиниць, з яких поліцейські 2878, 2197 посад середнього складу поліції, 506 посад слідчих.

Крім того, посаду позивачки - начальника слідчого відділення Казанківського відділення Новобузького відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, яка є рівноцінною посаді, яку займала позивачка до звільнення, було збережено, що підтверджується звітом про добір на службу та рух кадрів в ГУ НВП в Миколаївській області станом на 01 вересня 2016 року.

Водночас слід враховувати й те, що на час звільнення позивачки не було зайнято 809 посад, з яких 566 посад середнього складу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, 178 посад слідчих, до яких відноситься посада позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в структурі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області відбулась реорганізація, при цьому штат управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області не скоротився, посаду, яку обіймала позивачка, не була скорочена.

Разом з цим позивачку попереджено про можливе наступне звільнення зі служби в поліції в звязку з скороченням займаної посади.

Однак посада начальника слідчого відділення Казанківського відділення Новобузького відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області позивачці не пропонувалась, що є порушенням трудових прав позивачки, з чим погоджується апеляційний суд.

Також, відповідачем не було запропоновано позивачці жодної вакантної посади з урахуванням її досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня її персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.

В свою чергу, колегія суддів враховує, що згідно ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Стаття 42 КЗпП України дає право адміністрації при скорочені чисельності штату працівників надавати переважне право на залишення на роботі працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Таке право отримало назву «переважного права» на залишення на роботі. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Зазвичай роботодавець повинен приготувати довідку у довільній формі про результати порівняльного аналізу і навести дані, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

У процесі такого порівняльного аналізу можна враховувати такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломну освіту, документи про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, відсутність зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, відсутність скарг, обсяги виконуваних робіт, дотримання строків доручених завдань тощо.

Крім того, Верховний Суд України у постановах від 17 жовтня 2011 року справа №21-237а11 та від 28.10.2014 р. справа №21-484а14 висловив позицію, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Проте, відповідачем/апелянтом не надано доказів встановлення наявності або відсутності у позивачки переважного права на залишення на службі в поліції при реорганізації відповідно до вимоги ч. 5 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», за якою переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем/апелянтом не було вжито заходи до переведення працівника за її згодою на іншу роботу, відповідач навіть не запропонував працівникові жодної вакантної посади в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області.

Ці висновки суду першої інстанції узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10.03.2015 року у справі №21-52а15.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного, що під час прийняття оскаржуваного наказу, вимоги ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» відповідачем не дотримано, що призвело до порушення прав позивача.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, вбачає, що підставами для звільнення позивачки є не реорганізація та скорочення штатів, а наявність стосовно неї висновку атестаційної комісії від 29.02.2016 року про те, що ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Але, постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.07.2016 року по справі №814/539/16, яка набрала законної сили, вже надано оцінку зазначеному висновку атестаційної комісії. Судом задоволено позов ОСОБА_1 та скасовано наказ про її звільнення з поліції саме з мотивів того, що атестація позивачки проведена всупереч вимогам Закону, висновки про її службову невідповідність необґрунтовані та протиправні.

При цьому відсутність в резолютивній частині постанови суду рішення про скасування висновків атестаційної комісії від 29.02.2016 року не означає, що зазначені висновки є чинними і після поновлення позивача на посаді в поліції та продовжують для нього створювати негативні наслідки.

Атестація поліцейського це система юридичних фактів, юридично значущих умов, яка включає в себе багато елементів (включення поліцейського до списків осіб, що підлягають атестації, збір інформації про поліцейського, складання ним тестів, проходження поліграфу, співбесіди, а також видання наказу про його звільнення з поліції), які разом утворюють фактичний (юридичний) склад.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.07.2016 по справі №814/539/16 не лише визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 18.03.16 року, а й надано оцінку підставам звільнення процедурі атестації та висновкам атестаційної комісії, які відповідно до мотивувальної частини постанови є такими, що суперечать законодавству.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що, враховуючи висновки, викладені у постанові окружного адміністративного суду від 13.07.2016 по справі №814/539/16, у відповідача/апелянта відсутні можливості повторно використовувати протокол атестаційної комісії від 29.02.16 року для нового звільнення ОСОБА_1

Та обставина, що відповідач/апелянт обґрунтовує звільнення ОСОБА_1 відсутністю судового рішення про скасування висновків атестаційної комісії, які, на його думку, заважають позивачці подальшому проходженню службу в поліції, як раз свідчить на користь того, що реальними підставами звільнення у цьому випадку є не реорганізація чи скорочення штатів, а намагання відповідача повторно звільнити поліцейського за результатами атестації, ігноруючи при цьому висновки суду про протиправність такого звільнення.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення відповідачем трудових гарантій позивачки, у зв'язку із чим вони повинні бути відновлені шляхом поновлення її на посаді, з якої її було незаконно звільнено.

У звязку з цим вимога позивачки щодо стягнення середнього заробітку є правомірною та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачка звільнена 26.09.2016 року, а отже виплаті підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 26.09.2016 року по дату винесення рішення по справі.

Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.92 р. Про практику розгляду судами трудових спорів, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

При цьому судом правильно враховані положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п.п. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Згідно п. 2 зазначеного Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробiтної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останнi 2 календарнi мiсяцi роботи, що передують подiї, з якою повязана вiдповiдна виплата.

Працівникам, які пропрацювали на пiдприємствi, в установi, органiзацiї менше двох календарних мiсяцiв, середня заробiтна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично вiдпрацьований час.

У відповідності до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробiтної плати за останнi два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробiтку на число робочих днiв/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днiв, якi мають бути оплаченi за середнiм заробiтком.

Середньоденна (годинна) заробiтна плата визначається дiленням заробiтної плати за фактично вiдпрацьованi протягом двох мiсяцiв робочi (календарні) днi на число вiдпрацьованих робочих днiв (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днiв за цей перiод.

Загальна тривалість вимушеного прогулу позивачики склала 87 робочих днів. Відповідно до довідки про грошове утримання, середньоденне грошове забезпечення позивача складало 181, 45 грн. Відтак, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу складає 15 786, 15 грн. (87 роб. днів * 181, 45 грн.).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення рішення апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов