Справа № 800/168/17
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 року м. Київ справа № 800/168/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Загороднього А.Ф.
суддів: Заїки М.М.

Рецебуринського Ю.Й.

Стародуба О.П.

Штульман І.В.

секретар судового засідання Буденка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_5

до Вищої ради правосуддя

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України

про визнання незаконним рішення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС України), в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 в частині звільнення ОСОБА_5 з посади судді апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України;

- визнати незаконним та скасувати ухвалу Вищої ради правосуддя від 30 березня 2017 року №652/0/15-17 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_5 від 13 листопада 2014 року про звільнення у відставку за власним бажанням.

- змінити формулювання підстав звільнення на звільнення відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України у відставку згідно заяви ОСОБА_5 від 13 листопада 2014 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_5 з вказаними рішеннями не погоджується та зазначає, що вони не відповідають вимогам закону та порушують його права та законні інтереси.

Представники відповідача та третьої особи просили відмовити в задоволенні позову. В поданих запереченнях зазначають про правомірність та обґрунтованість оскаржуваних рішень як таких, що прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступні обставини.

З 1992 року ОСОБА_5 працює на посаді судді Сєверодонецького міського суду Луганської області, а з 2002 року - на посаді судді апеляційного суду Луганської області (у 2013 році призначений безстроково Верховною Радою України).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17, на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та відповідно до її рішення від 11 січня 2017 року №3/дп-17, ухвалила звільнити позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, оскільки встановлені ВККС України факти підтверджують, що дії судді підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та є беззаперечно істотним дисциплінарним проступком, що є несумісним зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язаками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення ним дій, що порочать звання судді.

Підставою для прийняття оспорюваного рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 слугувало рішення ВККС України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності, зокрема, судді апеляційного суду Луганської області ОСОБА_5 та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Згідно статті 112 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме: підставами для звільнення судді є:

1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров'я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюване рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 було прийнято повноважним складом Вищої ради правосуддя та підписано усіма членами, які брали участь в його ухваленні, а також в повному обсязі викладено мотиви прийняття оспорюваного рішення та містяться визначені законом підстави для звільнення ОСОБА_5

Крім того, через відсутність поштового зв'язку з тимчасово окупованою територією міста Луганська та Луганської області, позивач був повідомлений про дату та час засідання ВРП в порядку частини шостої статті 30 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті ВРП.

Наведене свідчить про відсутність протиправності дій Вищої ради правосуддя в частині прийняття рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 про звільнення ОСОБА_5 з посади судді апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Згідно статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються іі вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Так, із долученої позивачем до матеріалів справи ксерокопії медичної карти амбулаторного хворого встановлено, що він перебував на лікуванні з 10 червня 2014 року по 27 липня 2014 року, однак листки тимчасовоі непрацездатності відсутні (а.с. 24-34 т.1).

Тоді як, відповідно до пункту 5.1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності від 09 квітня 2008 року № 189 та пункту 2.9 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої МОЗ України від 13 листопада 2011 року №455, у разі лікування в стаціонарі листок непрацездатності видається лікуючим лікарем спільно із завідувачем відділення за весь період стаціонарного лікування.

Згідно пункту 3.12 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої МОЗ України від 03 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406, у стаціонарному відділенні запис усього терміну лікування може бути вказаний в одному рядку з обов'язковим зазначенням посад та прізвищ лікаря і завідувача відділення, що засвідчується їх підписами та печатками.

Крім того, позивачем було долучено ксерокопію паспорта ОСОБА_6 (а.с. 13 т.1) та ксерокопію висновку (а.с. 38-39 т.1) про те, що вона хворіє і потребує стороннього догляду.

Однак позивачем не надано жодного доказу, який би пітверджував факт родинних стосунків з вказаною особою, як то свідоцтво про народження, а також доказів, що він проживає чи проводить догляд за вказаною особою.

Також, суд встановив, що 18 листопада 2014 року ОСОБА_5 звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про звільнення з посади судді апеляційного суду Луганської області за власним бажанням.

30 липня 2015 року Вищою радою юстиції прийнято рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді апеляційного суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Разом з тим, після направлення до Верховної Ради України 19 серпня 2015 року, зазначеного подання, до Вищої ради юстиції стала надходити інформація про те, що деякі судді, що знаходяться у районі проведення антитерористичної операції, обіймаючи штатні посади в судах України, не приступили до виконання своїх обов'язків у судах, до яких були прикріплені чи переведені, або після того, як суд відновив роботу на звільненій від терористів території чи за новою адресою.

Так, на підставі прохання Голови Верховної Ради України щодо проведення додаткової перевірки суддів м. Луганська, Луганської області та апеляційного суду Луганської області, 24 березня 2016 року до ВККС України направлено лист для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для притягнення цих суддів до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням ВККС України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 притягнуто ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Зокрема, ВККС України було встановлено, що Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 867/2014, у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, було змінено місцезнаходження апеляційного суду Луганської області та переміщено його до міста Сєверодонецька Луганської області. Роботу зазначеного суду відновлено 17 лютого 2015 року, тому неявка на роботу протягом тривалого часу без поважних причин та невиконання позивачем своїх службових обов'язків, є порушенням присяги судді та підривають авторитет правосуддя.

Статтею 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено права та обов'язки судді, зокрема, суддя зобов'язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Згідно листів ТУ ДСА України в Луганській області та в.о. голови апеляційного суду Луганської області Молчанова О.О., копій актів про відсутність на робочому місці та копій табелів обліку використання робочого часу, позивач з дня відновлення роботи суду і до цього часу, до виконання своїх службових обов'язків не приступив, до нового місця розташування суду не переїхав та відповідно правосуддя не здійснює.

Тоді як, станом на час прийняття ВККС рішення від 11 січня 2017 року № 3/дп-17, позивач не був звільнений з посади та перебував у статусі діючого судді.

При цьому, подання позивачем заяви про його звільнення з посади судді за власним бажанням не звільняє останнього від покладених на нього обов'язків судді до ухвалення рішення про його звільнення.

Також, при розгляді справи колегією суддів не встановлено, що проживання позивача на непідконтрольній органам влади територіі, і його робота в установі, яка була переведена на підконтрольну територію могла або становила реальну загрозу життю, здоров»ю та безпеці позивача чи членам його родини, так як жодних доказів, цим обставинам суду не надано.

З огляду на викладене, ВККС України встановлено факти, які підтверджують, що дії позивача підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення ним дій, що порочать звання судді.

Зазначене Рішення ВККС України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 позивачем не оскаржувалось.

Тоді як, наведене підтвердилось і під час розгляду зазначних фактів у ВРП, у зв'язку з чим було прийнято рішення про звільнення позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Відповідно до пункту 15.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою, суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, заява (висновок, подання) залишається без розгляду.

З огляду на рішення ВРП від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 та вимоги Регламенту, ухвала ВРП від 30 березня 2017 року №652/0/15-17 щодо залишення без розгляду заяви позивача від 13 листопада 2014 року про звільнення у відставку за власним бажанням, є правомірною, оскільки позивач звільнений за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

Таким чином, з'ясувавши обставини справи та перевіривши докази, які були досліджені в судовому засіданні, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, оскільки Вища рада правосуддя діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і відповідно, порушень прав, свобод та інтересів позивача у даній справі, встановлено не було.

Керуючись статтями 162, 163, 167, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання незаконним рішення відмовити.

Постанова підлягає перегляду Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, та набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про її перегляд Верховним Судом України, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді М.М. Заїка

Ю.Й. Рецебуринський

О.П. Стародуб

І.В. Штульман