Справа № 263/16569/16-а
Суддя: Шатілова Л. Г.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/263/174/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона має статус учасника бойових дій, згідно посвідчення серії АБ № 349197 від 26.11.2015 року та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, у тому числі, передбачені ст.12 Закону України №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. У ст.7 Закону України №928 -VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік» зазначено, що у 2016 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлюється: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень. Водночас, у травні 2016 року УСЗН Центрального району Маріупольської міської ради здійснило їй виплату допомоги на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» у сумі 920,00 гривень, тобто у розмірі меншому, ніж гарантовано законом. 28.09.2016 року вона звернулася до відповідача з письмовою заявою, в якій просила здійснити перерахунок та виплату недоплаченої їй разової грошової допомоги як учаснику бойових дій, згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України № 3551-ХІІ у розмірі 4730,00 гривень (1130,00 грн. х 5 920,00 грн.), однак листом УСЗН Центрального району Маріупольської міської ради № 02вх12-3108-01 (02вх12-3205-01) від 17.10.2016 року їй було відмовлено. Вважає, що такими діями відповідача були порушені її права, тому просила суд визнати бездіяльність відповідача щодо відмови їй в перерахунку щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік у розмірі, встановленому статтею 12 Закону України № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», неправомірною та зобов'язати УСЗН Центрального району Маріупольської міської ради здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити їй щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік, як учаснику бойових дій, відповідно до статті 12 Закону України №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведення виплат, та з урахуванням раніше виплачених сум, тобто в розмірі 4730,00 гривень.

Представник відповідача УСЗН Центрального району Маріупольської міської ради позовні вимоги не визнав повністю та надіслав свої заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що в 2016 році позивачці було виплачено разову грошову допомогу у розмірі, передбаченому підпунктом 2 пункту 1 Постанови КМУ № 141 від 02.03.2016 року в розмірі 920,00 гривень, тому їх дії повністю відповідають вимогам діючого законодавства. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка знаходиться на обліку у відповідача, має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 26.11.2015 року Серії АБ № 349197, та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, у тому числі, передбачені ст. 12 Закону України № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

У статті 7 Закону України № 928 -VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік» зазначено, що у 2016 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлюється: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень.

Водночас, відповідач виплатив позивачці допомогу на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» у сумі 920,00 гривень.

Не погодившись з тим, що позивачка отримала грошову допомогу в розмірі меншому, ніж встановлено Законом, 28.09.2016 року позивачка звернувся до відповідача з письмовою заявою, в якій просила здійснити перерахунок та виплату недоплаченої їй разової грошової допомоги як учаснику бойових дій, згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України № 3551-ХІІ у розмірі 4730,00 гривень (1130,00 грн. х 5 - 920,00 грн.), однак листом УСЗН Центрального району Маріупольської міської ради № 02вх12-3108-01 (02вх12-3205-01) від 17.10.2016 року їй було відмовлено за відсутністю підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 2 статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, встановлено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та Законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28.12.2014 р. № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015 року, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З огляду на викладене, з набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 року у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 року N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то у даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Кабінетом Міністрів України на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України прийнято постанову від 02.03.2016 року № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Підпунктом 2 пункту 1 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України установлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 920 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що до 5 травня 2016 року позивачка отримала щорічну грошову допомогу в розмірі 920 грн., що не заперечувалося відповідачем у наданих запереченнях.

Вказані положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ неконституційними не визнавалися, положення постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 є також чинними. Зазначені норми не скасовані в встановленому порядку неконстутиційними не визнані, а тому підлягають застосуванню.

Враховуючи викладене, відповідачем правомірно виплачена позивачці щорічна разова допомога в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", а тому відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «ОСОБА_3 проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Також, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

Відповідно до частини 2 статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік була нарахована та виплачена позивачці у розмірі 920 гривень відповідно до діючих положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 46, 95 Конституції України ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України № 928 -VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік», Законом України від 28.12.2014 р. № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", ст. 6, 8, 9,11, 17, 70, 88, 94, 99, 158-163, 167, 183-2, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом 10 днів від дня отримання її копії.

Суддя Л.Г. Шатілова