Справа № 266/1000/17
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Пантелєєв Д.Г.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року справа №266/1000/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Сухарька М.Г., Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Приморського районного суду м. Маріуполя від 04 травня 2017 року в справі № 266/1000/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя № 561 від 22.02.2017 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства та зобовязати відповідача призначити таку пенсію відповідно до абз. 4 п. 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя від 04 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що свідоцтвами про народження та про смерть підтверджено факт виховання ОСОБА_2 своєї доньки, ОСОБА_3 Батьківських прав позивача позбавлено не було. Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_2 як мати інваліда з дитинства, якого вона виховала до шести років, має право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу.

Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно зробив висновок про відсутність факту проживання з дитиною на підставі записів трудової книжки та військового квитка.

Окрім цього ОСОБА_2 зазначає, що у звязку з відсутністю в неї та чоловіка реєстрації на території України протягом 1986-1994 років, медичний висновок на дитину-інваліда був отриманий бабусею дитини ОСОБА_4 Проте медичний висновок засвідчує факт встановлення інвалідності, а не виховання дитини.

За приписами частини 8 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, вважає за необхідне у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а постанову суду залишити без змін з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 28 березня 1986 року ОСОБА_2 (далі позивач) народила доньку, ОСОБА_3. 26 лютого 1991 року ОСОБА_3 було встановлено інвалідність, що підтверджується медичним висновком № 9, а 03 лютого 1994 року вона померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Протягом вказаного часу ОСОБА_2 разом з чоловіком військовослужбовцем була зареєстрована у Монголії та Литві.

14 лютого 2017 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя (далі відповідач, пенсійний орган) із заявою про призначення дострокової пенсії за віком на підставі абз. 4 п. 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Рішенням № 561 від 22.02.2017 відповідач відмовив ОСОБА_2 у призначенні пенсії оскільки нею не виконано вимоги абз. 8 п.п. 5 п. 2.1 та п. 2.17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а саме, не надано документів на підтвердження факту проживання з дитиною-інвалідом та її виховання до досягнення шестирічного віку.

Вважаючи, що рішення пенсійного органу не відповідає фактичним обставинам та прийнято всупереч чинному законодавству, ОСОБА_2 звернуласть до суду за захистом свого порушеного права.

Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначається Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до абзацу 4 пункту 3 XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

За приписами статті 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

За приписами ч. 5 ст. 45 Закону № 1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до п. 2.1 Порядку № 22-1 документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом (при призначенні пенсії згідно з абзацом четвертим пункту 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV).

Згідно з пунктом 2.17 Порядку № 22-1 при призначенні пенсій жінкам, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям інвалідів з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п'ятьох або більше дітей чи дитини-інваліда, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини.

Визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності) (п. 2.18 Порядку № 22-1).

Аналіз наведених положень дозволяє дійти висновку, що реалізація ОСОБА_2 права на призначення дострокової пенсії залежить від наступних обставин: виховання нею інваліда з дитинства до досягнення ним шестирічного віку, яке підтверджено належними доказами, та досягнення пятидесятирічного віку із наявністю відповідного стажу.

Колегія суддів спростовує довід апелянта, що матеріалами справи не підтверджено проживання ОСОБА_3 окремо від матері, керуючись наступним.

Медичний висновок № 9 від 26 лютого 1991 року, яким ОСОБА_3 встановлено інвалідність, наданий опікуну дитини ОСОБА_4.

За приписами Порядку надання медичного висновку на дитину-інваліда з дитинства у віці до 16 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя СРСР № 1265 від 14 грудня 1979 року (чинного на момент надання медичного висновку № 9), медичний висновок оформлюється за підписом головного лікаря лікувально-профілактичного закладу або заступника головного лікаря по медичній частині та лікаря відповідного профілю, що представляє дитину на ЛКК, засвідчується круглою печаткою та в триденний строк направляється до районного (міського) відділу соціального забезпечення за місцем проживання батьків або опікуна дитини.

Згідно зі ст. 143 Кодексу про шлюб та сімю від 20 червня 1969 року № 2006-VII (чинного на момент надання медичного висновку № 9) опікуни і піклувальники над неповнолітніми мають право і зобов'язані виховувати підопічних, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, готувати їх до праці, захищати їх права та інтереси.

Таким чином, у 1991 році ОСОБА_4 була опікуном ОСОБА_3 та на неї були покладені відповідні зобовязання, зокрема, щодо виховання дитини-інваліда.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не надано до суду належних доказів, що ОСОБА_3 протягом 1986-1994 років проживала разом із позивачем, як то підтвердження отримання допомоги, повязаної з вихованням дитини-інваліда, доказів перебування вказаної дитини на медичному обліку за місцем реєстрації батьків тощо, суд апеляційної інстанції погоджує висновок, викладений в оскаржуваній постанові, щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_2 дострокової пенсії за віком. У діях Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя відсутні ознаки протиправності.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статями 183-2, 195, 198, 200, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Приморського районного суду м. Маріуполя від 04 травня 2017 року в справі № 266/1000/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя про зобов'язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м. Маріуполя від 04 травня 2017 року в справі № 266/1000/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду постанови, прийнятої у скороченому провадженні, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

ОСОБА_5

ОСОБА_6