Справа № 814/490/16
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року м. Київ К/800/23754/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й. (судді-доповідача),

Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального Управління юстиції у Миколаївській області про зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Головного територіального Управління юстиції у Миколаївській області (далі - ГТУЮ у Миколаївській області) на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, про стягнення з ГТУЮ у Миколаївській області 29 594,49 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 17 листопада 2015 року по 30 грудня 2015 року) та у відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача 4 975,81 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року скасовано постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ГТУЮ у Миколаївській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року у сумі 29594,49 грн та 2000 грн моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалене ним судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.

Судами встановлено, що наказом начальника ГТУЮ у Миколаївській області від 16 листопада 2015 року №4036/02 ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області, за власним бажанням, відповідно до статті 38 КЗпП України.

В день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, зокрема, не виплатив йому винагороду державного виконавця в сумі 162 932,10 грн.

З цього приводу ОСОБА_3 звернувся до суду і постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у справі №814/4174/15 визнано неправомірною бездіяльність Головного управління юстиції у Миколаївській області щодо невиплати ОСОБА_3 при звільненні всіх належних сум, зокрема, винагороди державного виконавця, та стягнуто на користь позивача 161 762,45 грн.

Остаточний розрахунок проведено з позивачем 30 грудня 2015 року, що підтверджується відповідною довідкою відповідача.

У ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього ж Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

При цьому основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Законом України "Про державну виконавчу службу"(ст.17) передбачено, що заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби, зазначеного у частині першій статті 6 цього Закону, складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, а також інших надбавок згідно із законодавством.

За забезпечення реального, своєчасного і законного виконання виконавчого документа державні виконавці одержують винагороду в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

В свою чергу, згідно зі ст.46 Закону України "Про виконавче провадження" за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов'язків під час проведення виконавчих дій він має право на винагороду, яка виплачується за рахунок виконавчого збору. Порядок виплати, розмір винагороди та критерії оцінки роботи державного виконавця встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 16,17 Постанови Кабінету Міністрів України № 126 від 11.03.2015 року "Про затвердження Порядку та виплати розмірів винагород державному виконавцю" передбачено, що державний виконавець одержує винагороду одночасно з виплатою заробітної плати. Державному виконавцю, який звільняється із займаної посади раніше дня, установленого для виплати заробітної плати, належна сума винагороди виплачується під час звільнення.

Водночас, пунктом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п. 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці.

До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до п.п.2.2.2 п.2 розділу 2 даної Інструкції фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, незалежно від джерел фінансування.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2011-2015 років винагорода на підставі статті 46 Закону України "Про виконавче провадження" нараховувалась ОСОБА_3 від чотирьох до семи разів на рік і залежала від якості та результативності його праці, отже правильними є висновки суду апеляційної інстанції про те, що вона не може вважатися одноразовою виплатою, а відтак, є оплатою праці у вигляді додаткової заробітної плати та відноситься до структури заробітної плати.

При цьому колегія суддів враховує також ту обставину, що винагорода державному виконавцю не відноситься до виплат, що не належать до фонду оплати праці, визначених розділом 3 вищезгаданої Інструкції зі статистики заробітної плати, а також не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п.4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати №100.

Оскільки у день звільнення, тобто 16 листопада 2015 року відповідач не провів повного розрахунку з ОСОБА_3, і під час розгляду справи не навів доказів відсутності своєї вини, він, відповідно до положень ст.117 КЗпП України, несе відповідальність у вигляді виплати звільненому працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виплатив винагороду позивачу, обґрунтовуючи це відсутністю відповідного фінансування даного виду видатків, що доводить відсутність його вини та виключає відповідальність.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа №21-948цс16) викладена правова позиція, згідно з якою відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутність належного фінансування не виключає вину відповідача у несвоєчасному розрахунку із позивачем та не може бути підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На підставі наявних в матеріалах справи довідок про розмір заробітної плати за два останніх місяці роботи, повними, фактично відпрацьованими двома місяцями роботи, що передують звільненню позивача з роботи, є вересень та жовтень 2015 року.

Згідно особистого рахунку про доходи ОСОБА_3, за період з вересня по жовтень 2015 року йому була нарахована заробітна плата у розмірі 39 665 грн 50 коп.

Кількість відпрацьованих робочих днів у вересні 2015 року становила 21 день, а у жовтні 2015 року - 20 днів.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 дорівнює 954 грн 66 коп. (39 141 грн 50 коп.: 41 день (21день + 20днів).

Отже, колегія суддів вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції, що загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача за 31 день (з 17.11.2015 року по 30.12.2015 року) становить 29 594,49 грн (954 грн 66 коп. х 31 день).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив з того, що виконуючи сумлінно та належним чином свої професійні обов'язки, позивач мав гарантовані законодавцем і цілком обґрунтовані очікування щодо отримання винагороди, що давало можливість забезпечити себе та свою сім'ю джерелами для існування на достатньому життєвому рівні. Позбавлення позивача цих коштів завдало останньому певних моральних страждань та змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд апеляційної інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним судового рішення.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Головного територіального Управління юстиції у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 237-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

О.П. Стародуб

І.В.Штульман