Справа № 159/752/17
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/6120/17

Львівський апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гулида Р. М.,Улицького В. З.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року у справі № 159/752/17 за позовом ОСОБА_1 до Зеленської сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання неправомірними дії Зеленської сільської ради Ковельського району котрі полягають у відмові в задоволенні клопотання та ненаданні ОСОБА_1 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для садівництва та території с. Воля Ковельська, зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для садівництва на території с. .Воля Ковельська та стягнення з відповідача 300000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач будучи мешканцем с. Воля Ковельська Ковельського району Волинської області, та маючи статус учасника бойових дій, будучи військовослужбовцем Збройних сил України,звернувся до відповідача у порядку ст. 118 ЗК України з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для надання йому у власність земельної ділянки для садівництва в межах території с. Воля Ковельська. Однак, 11.11.2016 р. рішенням Зеленської сільської ради було відмовлено в задоволенні його заяви у зв`язку з відсутністю вільних земельних ділянок в межах населених пунктів з цільовим призначенням для садівництва.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вказану постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач. У поданій апеляційній скарзі покликається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому просить вказану постанову скасувати та прийняти нову, якою в задовольнити адміністративний позов.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що Головне управління Держгеокадастру у Волинській області в своєму листі від 20.12.2016 р. № 31-3-0.21-8397/2-16 підкреслює, що прийняте відповідачем рішення від 11.11.2016 р. № 13/7.19 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для садівництва (у зв'язку із відсутністю вільних земельних ділянок із цільовим призначенням «для садівництва») є немотивованою, оскільки відповідно до норм Земельного кодексу України саме за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок формуються земельні ділянки під те чи інше цільове призначення із земель комунальної або державної власності, а землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для садівництва.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково , а рішення суду першої інстанції скасувати частково та прийняти нове яким задовольнити адміністративний позов частково, з наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_1 від 24 червня 2015 року.

Позивач у період з 26.05.2015 р. по 29.09.2015 р. брав безпосередьо участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою від 29.09.2015 р. №250.

Маючи статус учасника бойових дій, будучи військовослужбовцем Збройних сил України,звернувся до відповідача у порядку ст. 118 ЗК України з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для надання йому у власність земельної ділянки для садівництва.

Разом з тим, 11.11.2016 р. рішенням Зеленської сільської ради було відмовлено в задоволенні йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для садівництва за рахунок земель Зеленської сільської ради, не наданих у власність та користування, у зв`язку з відсутністю вільних земельних ділянок в межах населених пунктів з цільовим призначенням для садівництва.

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач подавши клопотання про виділення земельної ділянки, вказав бажане місце її розташування, а саме: в межах с.Воля Ковельська, однак, враховуючи те, що у межах с.Воля Ковельська Ковельського району відсутні землі запасу для ведення садівництва, які могли б бути передані у власність громадянам, а використання землі здійснюється відповідно до генерального плану, відповідач Зеленська сільська рада, відмовивши у задоволенні клопотання позивача, не допустила порушень його прав. При цьому, позивач для реалізації свого права на безоплатну приватизацію землі не позбавлений можливості звернутися до будь-якої іншої сільської, селищної, міської ради, у межах територій якої наявні вільні земельні ділянки.

Проаналізувавши матеріали справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилкове застосування норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 12 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги як першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Вказані положення свідчать про наявність в учасників бойових дій права на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

Також слід звернути увагу, що у відповідності до окремого доручення голови Держземагентства України від 01 липня 2014 року № 349/3-14-0.1 про забезпечення земельними ділянками учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції, які ще не скористалися правом безкоштовної приватизації землі, зазначені особи мають першочергову можливість отримати у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, ведення садівництва, індивідуального дачного будівництва та для ведення особистого селянського господарства.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю врегульовано Земельним кодексом України.

Так, згідно з ч. 1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно зі ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Отже, позивач має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва.

За приписами частини шостої ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено частиною сьомою згаданої статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельний кодекс України чітко встановлює строк розгляду клопотання та визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Колегія суддів зазначає, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ст.118 Земельного кодексу України).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції встановив, що підставою для відмови у наданні позивачу земельної ділянки для ведення садівництва та прийняття відповідного рішення ради від 11.11.2016 р. № 13/7.19 відповідачем зазначено відсутність вільних земельних ділянок в межах населених пунктів з цільовим призначенням для садівництва, що не входить до переліку підстав, визначених вказаною вище нормою ЗК України.

Відповідно до норм чинного законодавства повноваження відповідача щодо вирішення клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

З огляду на це, апеляційний суд вважає, що зазначене рішення ради не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а отже, є протиправним і підлягає скасуванню, а заява позивача про відведення йому відповідної земельної ділянки - повторному розгляду, з урахуванням вимог чинного законодавства та висновків суду.

За змістом ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У пункті п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В силу зазначеного колегія суддів вважає, що підстав для стягнення моральної шкоди немає, оскільки позивачем не зазначено факти заподіяння такої шкоди та не наведено докази, на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року у справі № 159/752/17 скасувати частково та прийняти нову, якою позов ОСОБА_1 до Зеленської сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Зеленської сільської ради Ковельського району щодо відмови в задоволенні заяви про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для садівництва в межах населених пунктів Зеленської сільської ради.

Скасувати рішення Зеленської сільської ради Ковельського району Волинської області № 13/7.19 від 11.11.2016 р. «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для садівництва».

Зобов'язати Зеленську сільську раду Ковельського району Волинської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1. про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для садівництва в межах населених пунктів Зеленської сільської ради, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року у справі № 159/752/17 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дати складення в повному обсязі.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Р. М. Гулид
В. З. Улицький
Повний текст постанови складено 23 червня 2017 року