Справа № 820/533/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2017 р.Справа № 820/533/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Яковенка М.М.
суддів: Лях О.П., Старосуда М.І.
секретарі судового засідання: Жданюк А.О.
за участю:
представника позивача Якубенко Ю.В.
представники відповідача: Пономаренко В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року по справі № 820/533/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 щодо не припинення (розірвання) Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 30.10.2013 р. між Міністерством оборони України в особі ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Зобов`язати Міністерство оборони України та Військову частину НОМЕР_1 припинити (розірвати) Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 30.10.2013 р. між Міністерством оборони України в особі т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п. а ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Судові витрати покласти на Відповідачів.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні позову у повному обсязі (а.с.34-36).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належної оцінки доказів і встановлення обставин у справі, просив постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Апелянт наголошує на тому, що строк дії укладеного 30.10.2013 року між ним та Міністерством оборони України в особі т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки, закінчився 30.10.2016 року, жодних нових контрактів не укладалося. Не зважаючи на закінчення дії контракту позивач не звільнений з військової служби та продовжує проходити службу у складі 92 ОМБР 1-го батальйону 3-ї роти 3-го взводу 3-го відділу. Позивач звертався з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку дії контракту, та видати з приводу цього відповідний наказ. В той же час, такий наказ всупереч законодавству України не прийнятий. Як станом на дату укладення з Позивачем Контракту, так і станом на дату закінчення його дії, особливий період не діяв. Автоматичне продовження Відповідачами строку дії укладеного з Позивачем Контракту в односторонньому порядку є безпідставним, суперечить закону та є неправомірним.

Представник позивача наполягав на задоволенні апеляційної скарги.
Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги та наполягав на залишенні її без задоволенні.
Інші представники відповідачів судове засідання не з`явилися. Від представника Міноборони України надійшли письмові заперечення проти апеляційної скарги. Неявка інших представників, не є перешкодою для вирішення справи за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що 30.10.2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 було укладено контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 3 (три роки).
Відповідно до Контракту встановлено, що Контракт є строковим та укладений строком на три роки. Сторони не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту зобов`язуються укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні. Строк дії контракту закінчився 30.10.2016 року, жодних нових контрактів не укладалося. Не зважаючи на закінчення дії вищенаведеного контракту ОСОБА_1 залишився проходити службу у складі 92 ОМБР 1-го батальйону 3-ї роти 3-го взводу 3-го відділу.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що контракт позивача продовжено до оголошення демобілізації, однак станом на момент звернення позивача про звільнення його з військової служби, в Україні діяв особливий період, а рішення про демобілізацію Президентом України не приймалось. Позивач не належить до жодної з категорій осіб, визначених частині восьмій статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), якими встановлені випадки звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду. Під час особливого періоду чинним законодавством України не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби як «у зв`язку із закінченням строку контракту», разом з тим, військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки контракту" на період до оголошення демобілізації, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню.,
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вже було встановлено, 30 жовтня 2013 року між Міністерством оборони України в особі ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України (далі - Контракт).

Відповідно до п. 3 вказаного Контракту цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки. Тобто строк дії Контракту був встановлений сторонами до 30.10.2016 р. включно.

Пунктом 4 Контракту передбачено, що сторони зобов`язуються не пізніш ніж за 3 місяці до закінчення строку Контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

На виконання умов п. 4 Контракту за три місяці до дати закінчення строку дії Контракту, гр.- ном ОСОБА_1 у встановленому порядку було подано рапорт про звільнення з військової служби з огляду на закінчення строку дії Контракту, яким повідомлено про небажання укладати новий Контракт. Проти цього, не заперечувалось відповідачем.

Однак, незважаючи на це гр.-н ОСОБА_1 до цього часу не звільнений з військової служби та продовжує проходити службу у складі 92 ОМБР 1-го батальйону 3-ї роти 3-го взводу 3-го відділу.

У відповідь на адвокатський запит Начальник управління персоналу-заступник начальника штабу Командування Сухопутних військ ЗСУ Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України Долгашов Г.В. листом від 28.11.2916 р. за вих.№116/9/4/14388, посилаючись на п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», повідомив, що строк проходження військової служби за контрактом військовослужбовця ОСОБА_1 продовжується до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію відповідно до Закону.

Крім того, за розглядом поданого звернення відповідач надав позивачу відповідь про те, що відсутні правові підстави для звільнення його з військової служби із закінченням строку контракту, що унеможливлює задоволенню рапорту. Відповідь датована 09.12.2016 року.

Таку відмову відповідач мотивує тим, що Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року за № 1126-VII в Україні оголошено та проводиться часткова мобілізація, а отже з того часу настав, і на даний час продовжується особливий період, а це є підставою для відмови у звільненні з військової служби.

В свою чергу, т.в.о командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 ОСОБА_3 листом від 09.12.2016 р. за вих.№13/451 повідомив, що виходячи з п.6 Контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, при вирішенні питань, не передбачених Контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормативно-правових актів. Так, у відповідності до п.п. 2 п. 9 ст. 23 Закону передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абз.2 ч.3 цієї статті та ч. 8 ст. 26 цього Закону. Виходячи з вищевикладеного, на думку ОСОБА_3 гр.-н ОСОБА_1 не підлягає звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.
Так, Указом виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, (далі - Указ № 303/2014) у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, оголошено та розпочато часткову мобілізацію.
Крім того, у листі Міністерства № 322/2/8417 від 1 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» роз`яснено, що у відповідності до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-XII) з моменту оголошення Указу № 303/2014 в Україні настав особливий період, який діє і на даний час.
Також, у відповідності до частини 3 статті 23 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
В свою чергу, за визначенням абзацу 6 статті 1 Закону № 3543-XII демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Водночас, Указом Президента України від 14 січня 2015 року за № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», який затверджений відповідним Законом України від 15 березня 2014 року за № 113-VIII (далі - Указ № 15/2015), постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Указом Президента України від 25 березня 2016 року № 115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (далі - Указ № 607) та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15» (далі - Указ № 115/2016) постановлено провести у березні - квітні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період: призваних відповідно до Указу № 607 «Про часткову мобілізацію» і не звільнених з військової служби згідно з Указом Президента України від 12 червня 2015 року № 328 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу № 607»; призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію».
Тобто, демобілізації підлягали лише військовослужбовці, які були саме призвані на військову службу і саме під час мобілізації, і саме на особливий період.
За приписами частини 2 статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється громадянами України в добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Таким чином Указ № 115/2016, стосовно демобілізації не поширює свою дію на спірні правовідносини.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 9 статті 23 Закону № 2232-XII, (пункт 2 частини дев`ятої статті 23 в редакції Законів № 711-VIII від 06.10.2015, № 1769-VIII від 06.12.2016) встановлено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини 8 статті 26 Закону № 2232-XII під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: 1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
Між тим, позивач до жодної із категорій осіб, визначених наведеною нормою Закону № 2232-XII не відноситься.
На підставі аналізу вищевказаних положень законодавства, колегія суддів приходить до висновку, про те, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, в даному випадку з 18 березня 2014 року, та триває до оголошення рішення про демобілізацію.
За таких обставин, коли особливий період настав з 18 березня 2014 року, тобто під час дії контракту позивача, а законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання, то дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, а тому його закінчення необхідно пов`язувати із виданням Президентом України відповідного указу про демобілізацію з одночасним проведенням комплексу заходів, передбачених законодавством.
На момент розгляду даної судової справи, Президентом України питання про демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом на особливий період не вирішувалось, у зв`язку із вказаним, суд вважає правомірними дії відповідачів щодо не погодження звільнення позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Окрім цього, згідно статті 251, пункту 2 статті 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення), прийнятого на виконання Закону № 2232-XII в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період. У разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов`язані, призвані на збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління згідно з їх повноваженнями. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених зі списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку, в запас у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено таке покарання, у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади.
Отже, норми Положення також пов`язують перебування військовослужбовців на військовій службі саме з моментом оголошення мобілізації, а не з періодом її дії чи проведення.
Таким чином, під час особливого періоду чинним законодавством України не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби як «у зв`язку із закінченням строку контракту», разом з тим, військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки контракту" на період до оголошення демобілізації, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Крім того, колегія суддів зазначає, що виходячи з правового змісту зазначених положень, в тому числі ч.9 ст.23 Закону № 2232-XII, (пункт 2 частини дев`ятої статті 23 в редакції Законів № 711-VIII від 06.10.2015), вбачається, дія контракту продовжується для таких осіб, що проходять службу за контрактом, у випадку настання особливого періоду. Тобто, законом врегульований часовий період на який розповсюджується дія внесених змін до цієї статті, а саме він розповсюджується не лише на тих осіб, які уклали контракт під час дії такої правової норми, але ж і на тих військовослужбовців, які укладали контракт ще до внесених змін. Це витікає із самої конструкції норми, в якій чітко зазначено про продовження дії контракту, тобто який вже був укладений (вже існував) в тому числі і раніше.
Тому, доводи апелянта з приводу того, що на час укладання контракту в жовтні 2013 року, положення закону не регулювали спірні відносини, а виникли вже після його укладання та проходження служби, є безпідставними. В даному випадку таким є прийнятий закон законодавчим органом, який має свої особливості правового регулювання загальносуспільних правовідносин.
Також, колегія суддів звертає увагу на п.6 Контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, яким визначено, що при вирішенні питань, не передбачених Контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормативно-правових актів. В даному випадку питання щодо продовження дії контракту в період особливого стану не було врегульовано контрактом, тому враховуючи, в тому числі п.6 цього Контракту, при вирішенні спірних питань не врегульованих контрактом слід керуватися вимогами законів та інших нормативно-правових актів, що існують на момент дії контракту.
Крім того, як вбачається з наданого суду апеляційної інстанції, на вимогу суду витягу наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_3 від 03.10.2016 р. №217, параграф 6 пункт 36, що відповідно до ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцям у яких закінчився строк дії контракту під час особливого періоду, продовжено дію контракту понад встановлені строки до оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладання нового контракту.
Відповідно до іншого витягу з Наказу №240 від 01.11.2016 р., з метою впорядкування службової діяльності підрозділів оголошено посадове становище, безпосередньо відносно ОСОБА_1 ..
Доказів оскарження вищенаведених наказів, які створюють юридичні наслідки, пов`язані з його виконанням, що встановлюють відповідні права та обов`язки, їх скасування у встановленому законом порядку, суду не надано.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції щодо відсутності протиправної бездіяльності відповідачів щодо не припинення (розірвання) Контракту про проходження військової служби, та необхідності зобов`язання припинити цей Контракт, звільнивши ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п. а ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В даному випадку, відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами, а тому у задоволені позову відмовлено правомірно.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Жодні доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 2,11, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року по справі № 820/533/17 залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.
У повному обсязі буде складена 23 червня 2017 року.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.