Справа № 807/244/17
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2017 рокум. Ужгород№ 807/244/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шешеня О.М.

при секретарі Стенавська А.М.

за участю:

позивача: Прокуратура Закарпатської області, представник - ОСОБА_1;

відповідача: Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, представник - ОСОБА_2;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Прокуратури Закарпатської області до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Прокуратура Закарпатської області (далі - позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 28.02.2017 року по виконавчому провадженню № 50261537 про стягнення з прокуратури Закарпатської області штрафу у розмірі 2040,00 грн. за невиконання рішення суду.

В судовому засіданні 18.04.2017 року було залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 (далі - третя особа).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, мотивуючи наступним. Так, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року у задоволенні позовних вимог третьої особи до позивача було відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року було скасовано та прийнято нову, якою позовні вимоги третьої особи задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії позивача, скасовано наказ №114к від 17.02.2015 року "Про звільнення ОСОБА_3В.", зобов'язано позивача вирішити питання щодо призначення третьої особи на рівнозначну посаду, стягнено з позивача на користь третьої особи середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072,11 грн. Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відповідача від 22.02.2016 року було відкрито виконавче провадження №50261537 по виконанню виконавчого листа №807/528/15 від 02.02.2016 року про зобов'язання позивача вирішити питання щодо призначення третьої особи на рівнозначну посаду. В подальшому, 28.03.2016 року на адресу позивача надійшла постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відповідача від 16.03.2016 року за виконавчим листом №807/528/15 від 02.02.2016 року про накладення штрафу у розмірі 1020 грн. за невиконання рішення суду, яку було оскаржено позивачем до Закарпатського окружного адміністративного суду. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 року у справі №807/531/16 (яку в подальшому було оскаржено до Львівського окружного адміністративного суду) було відмовлено позивачеві у задоволенні позову щодо визнання незаконною постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відповідача від 16.03.2016 року про накладення штрафу у розмірі 1020 грн. Однак, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відповідача від 28.02.2017 року по виконавчому провадженні №50261537 було накладено штраф у розмірі 2040 грн. за повторне невиконання рішення суду про зобов'язання вирішити питання щодо призначення третьої особи на рівнозначну посаду. Однак, представник позивача наголошував, що позивачем не було виконано рішення суду, оскільки станом на 26.02 2016 року у позивача були відсутні вакантні посади державних службовців на які могло бути здійснено призначення третьої особи, а була наявною тільки одна тимчасово вакантна посада державного службовця в Ужгородській місцевій прокуратурі. Третій особі двічі було запропоновано зайняти тимчасово вакантну посаду державного службовця, однак третя особа про результати розгляду даної пропозиції жодного разу не повідомила, натомість представник третьої особи - ОСОБА_5 звернувся з повідомленням, що запропонована посада є нерівнозначною. Також, третій особі 09.06.2016 року та 30.06.2016 року було запропоновано з'явитися до позивача для врегулювання питання щодо можливості призначення на тимчасово вакантну посаду в Ужгородській місцевій прокуратурі або Хустській місцевій прокуратурі, однак із 26.02.2016 року по 28.02.2017 року третя особа для врегулювання даного питання до позивача не з'явилася. Отже, представник позивача наголошував, що позивачем було вжито всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду, а тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував поти задоволення позовних вимог з підстав наведених у письмових запереченнях, мотивуючи наступним. Оскільки позивачем не було виконано рішення суду в строк встановлений відповідачем для його самостійного виконання, 16.03.2016 року відповідачем винесено постанову про накладення на позивача штрафу в розмірі 1020 грн. Разом з тим, 11.04.2016 року до відповідача надійшла заява третьої особи про те, що незважаючи на винесену постанову про накладення штрафу від 16.03.2016 року в розмірі 1020 грн. рішення суду залишається невиконаним, у зв'язку з чим просить здійснити заходи щодо повторної перевірки стану виконання рішення суду. Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем не було виконано рішення суду, відповідачем 28.02.2017 року у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі, а саме в сумі 2040 грн. Також, 16.03.2017 року відповідачем було внесено подання до Генеральної прокуратури України про притягнення винних службових осіб позивача до відповідальності за умисне невиконання виконавчого листа №807/528/15 виданого 02.02.2016 року Закарпатським окружним адміністративним судом. Виходячи з вище викладеного представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року по адміністративній справі №807/528/15 в задоволенні позовних вимог третьої особи до позивача про визнання дій протиправними, скасування наказу № 114 к від 17.02.2015 року, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - було відмовлено.

Однак, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року у справі №807/528/15 було скасовано та прийнято нову, якою позов третьої особи до позивача - задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії позивача, скасовано наказ №114к від 17.02.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3В.» та зобов'язано позивача вирішити питання щодо призначення третьої особи на рівнозначну посаду, стягнуто з позивача на користь третьої особи середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072, 11 грн. (а.с. 19-23).

У зв'язку з тим, що рішення в даній адміністративній справі №807/528/15 набуло законної сили, Закарпатським окружним адміністративним судом 02.02.2016 року було видано виконавчий лист №807/528/15.

22.02.2016 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відповідача було відкрито виконавче провадження ВП №50261537 щодо примусового виконання виконавчого листа №807/528/15 від 02.02.2016 року виданого Закарпатським окружним адміністративним судом, із встановленням семиденного терміну для виконання позивачем рішення суду в добровільному порядку (а.с.15-16).

Згідно до ч. 1 ст. 89 Закону України № 606-XIV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Зокрема, при примусовому виконанні виконавчого листа №807/528/15 від 02.02.2016 року виданого Закарпатським окружним адміністративним судом, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень відповідача були винесені постанови від 16.03.2016 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2040,00 грн. та про накладення штрафу на позивача у розмірі 1020,00 грн., у зв'язку з невиконанням рішення суду, а саме: постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року. (а.с. 17-18).

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як було встановлено в судовому засіданні, позивач звертався до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача про визнання незаконними та скасування постанов старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відповідача по виконавчому провадженню ВП №50261537, а саме: від 16.03.2016 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2040,00 грн. та про накладення штрафу у розмірі 1020,00 грн. за невиконання без поважних причин у встановлений строк рішення суду.

Так, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 року (справа № 807/531/16, головуючий суддя - Луцович М.М.) в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про визнання незаконними та скасування постанов старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відповідача по виконавчому провадженню ВП №50261537 від 16.03.2016 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2040,00 грн. та про накладено штрафу у розмірі 1020,00 грн. за невиконання без поважних причин у встановлений строк рішення суду - було відмовлено (а.с. 24-29). Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 року по справі № 807/531/16 - залишено без змін.

Таким чином, обставини встановлені постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 року по справі № 807/531/16 та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 року щодо правомірності винесення відповідачем (по виконавчому провадженню ВП №50261537) постанови від 16.03.2016 року про накладення на позивача штрафу у розмірі 1020,00 грн. за невиконання без поважних причин у встановлений строк рішення суду - повторно не доказуються при розгляді даної адміністративної справи.

Разом з тим, суд критично ставиться до твердження представника позивача про те, що позивачем було вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та поновлення третьої особи на роботі, у зв'язку з чим постанова відповідача від 28.02.2017 року по виконавчому провадженню № 50261537 про стягнення з позивача штрафу у розмірі 2040,00 грн. за невиконання рішення суду є незаконною, виходячи з наступного.

В матеріалах справи міститься Довідка позивача про те, що у період з 16.03.2016 року по 28.02.2017 року в органах прокуратури вакантних посад державних службовців не виникало (а.с. 83). Також, позивачем було надано до суду листи надіслані третій особі від 31.03.2016 року №01-112/3500вих16 (а.с. 32), від 09.06.2016 року №11-278вих16 (а.с. 33), від 30.06.2016 року №11298вих16 (а.с. 34-35) згідно яких позивач повідомляє, що з метою врегулювання питання щодо можливості призначення на тимчасово вакантні посади третій особі слід з'явитися до відділу роботи з кадрами прокуратури області.

Разом з тим, позивачем не було вжито всіх достатніх заходів для працевлаштування третьої особи на рівнозначну посаду. Підтвердженням цього є лист начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України від 21.02.2017 року (а.с. 42), яким пропонується ввести в Ужгородській місцевій прокуратурі додаткову посаду спеціаліста при умові скорочення будь-якої іншої посади в органах прокуратури Закарпатської області. Однак позивач дану можливість не використав.

Законом України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон України № 606-XIV) визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України №606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України № 606-XIV державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Пунктом 1 частиною 1 статті 19 Закону України № 606-XIV визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частиною 1 статті 27 Закону України № 606-XIV визначено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Таким чином, постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016 року була винесена відповідачем на підставі Закону України № 606-XIV.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Частиною 2 статті 257 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Так, рішеннями судів, що набули законної сили, а саме: постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 року по справі №807/531/16 та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 року було встановлено факт невиконання позивачем без поважних причин у встановлений строк рішення суду про поновлення на роботі та наявність у відповідача законних підстав для винесення постанови по виконавчому провадженню ВП№50261537 від 16.03.2016 року про накладення на позивача штрафу в розмірі 1020,00 грн. за невиконання рішення суду.

У відповідності до п. 7 Розділу ХІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, тобто Законом України № 606-XIV.

Згідно до ч. 2 ст. 89 Закону України № 606-XIV у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Як було встановлено в судовому засіданні, 11.04.2016 року до відповідача надійшла заява третьої особи про те, що незважаючи на винесену відповідачем постанову від 16.03.2016 року про накладення на позивача штрафу в розмірі 1020,00 грн. за невиконання рішення суду, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року щодо поновлення третьої особи на роботі залишається невиконаною.

27.05.2016 року відповідачем було надіслано вимогу до позивача за №20-1.348/17, якою зобов'язано позивача повідомити про стан виконання рішення суду та попереджено, що у разі повторного невиконання рішення без поважних причин, державний виконавець накладає штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Однак, при примусовому виконанні виконавчого листа №807/528/15 виданого 02.02.2016 року Закарпатським окружним адміністративним судом, у зв'язку з повторним невиконанням рішення суду, постановою відповідача від 28.02.2017 року на позивача було накладено штраф у розмірі 2040,00 грн. (а.с. 13-14).

16.03.2017 року відповідачем було внесено подання до Генеральної прокуратури про притягнення винних службових осіб позивача до відповідальності за умисне невиконання виконавчого листа №807/528/15 виданого 02.02.2016 року Закарпатським окружним адміністративним судом.

Також, в судовому засіданні було встановлено, що 17.03.2017 року відповідачем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.1 ст.11 Закону України № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до п. 2 ч.3 ст.30 Закону України № 606-XIV негайному виконанню підлягають рішення, зокрема, про поновлення на роботі чи на попередній посаді незаконно звільненого або переведеного працівника. Аналогічні вимоги містить норма ст. 235 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, згідно норм чинного законодавства України рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

За приписами ч.1 ст. 27 Закону України № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, здійснюється відповідно до статті 75 Закону України № 606-ХIV.

Частиною другою статті 75 Закону України № 606-ХIV передбачено, що у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 Закону № 606-ХIV.

За змістом ч. 1 ст. 89 Закону України № 606-ХIV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника у відповідному розмірі, передбаченому в цій же статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 Закону України № 606-XIV у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Отже, законодавець передбачив негативні наслідки (штрафні санкції) за невиконання в обумовлений строк відповідного рішення без поважних причин та за повторне невиконання рішення суду.

Згідно із ч. 1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Таким чином, для цілей ст.6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, зі змісту рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, випливає однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 124 Конституції України.

Так, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Зокрема, відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок, і саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесенні проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 15.10.2009р. у справі «ОСОБА_2 проти України», від 27.07.2004р. у справі «Ромашов проти України», від 11.01.2005р. у справі «Дубенко проти України», від 07.12.2006р. у справі «Козачек проти України»).

З наведеного випливає, що позивач порушуючи вимоги Кодексу законів про працю України, не виконав постанову суду в частині вирішення питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду, що не заперечується сторонами по справі.

Враховуючи вище викладене, суд приходить висновку про наявність у відповідача законних підстав, у зв'язку з повторним невиконанням рішення суду для винесення постанови від 28.02.2017 року по виконавчому провадженню ВП №5026153 щодо накладення на позивача штрафу у розмірі 2040,00 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно вимог ч.2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що у задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити, позивачем, як суб'єктом владних повноважень не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності прийнятої відповідачем постанови від 28.02.2017 року по виконавчому провадженню №50261537 про стягнення з позивача штрафу у розмірі 2040,00 грн. за невиконання рішення суду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 19, 94, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

1.В задоволенні позову Прокуратури Закарпатської області до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 28.02.2017 року по виконавчому провадженню № 50261537 про стягнення з прокуратури Закарпатської області штрафу у розмірі 2040,00 грн. за невиконання рішення суду - відмовити.

2.Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяОСОБА_6

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 22 червня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 27 червня 2017 року.