Справа № 754/2944/17
Суддя: Шевчук О. П.
Дата ухвалення: 2017-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/321/17
Справа №754/2944/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 червня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Шевчука О.П.

при секретарі Базік А.В.,

розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії.

Позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову в призначенні пенсії за вислугою років та зобовязати відповідача здійснити призначення йому з 21.02.2017 року пенсії за вислугою років без обмеження її граничного розміру згідно ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.01.1991 року виходячи з розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, зазначеної в довідці Генеральної прокуратури України від 20.02.2017 року № 18 107 зп про заробітну плату без обмеження її граничного розміру.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.02.2017 року він звернувся до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років у порядку ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» у редакції від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ.

В обґрунтування своєї заяви позивач надав до Управління документи, що підтверджують його трудовий стаж - 22 роки 2 місяці 1 день у тому числі вислуга на посаді прокурора 18 років 9 місяців 16 днів.

На свою заяву позивач отримав відмову в призначенні пенсії з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України що пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, яким з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно ряду Законів України, в тому числі і «Про прокуратуру».

Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, посилаючись на норми ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, норми Конституції України, рішення Конституційного суду України, судову практику національних судів України та практику Європейського суду України з прав людини.

Так, позивач зазначає, що зміст та обсяг соціальних гарантій працівників правоохоронних органів не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з наведених вище підстав, просять суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що у позивача не достатньо стажу для призначення пенсії, відповідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються, раніше призначені не перераховуються.

Крім того, представник відповідача зазначає, що Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, на норми якого посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, втратив чинність.

Посилаючись на викладене, представник відповідача просить суд в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін у справі та дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працює в органах прокуратури України на прокурорських посадах, з 13.08.2015 року працює прокурором організаційно методичного відділу управління правозахисної діяльності, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, що підтверджується копією трудової книжки.

21.02.2017 року позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років, надавши для цього всі необхідні документи.

Листом № 3339/09 від 24.02.2017 року Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на те, що згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» скасовуються, а тому з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються, раніше призначені не перераховуються.

Позивач вважає відмову відповідача неправомірною та просить суд зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та нарахувати пенсію за вислугу років, згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року в розмірі 90% від заробітної плати без обмеження максимального розміру пенсії.

З 15.07.2015 р. набув чинності новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 р., згідно Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення: Закону України «Про прокуратуру», крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Зазначене надає підстави для переконливого висновку про те, що на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, частини 13 та 18 статті 501 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ, які визначали право на призначення пенсій працівникам прокуратури, втратили чинність, у зв'язку з чим законодавчо визначені підстави для такого призначення пенсії відсутні.

Суд погоджується з доводами сторони відповідача в частині безпідставності вимог позивача щодо призначення йому пенсії за вислугу років в розмірі 90% від заробітної плати без обмеження максимального розміру пенсії, згідно ст. 501 ЗУ «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 26.07.2001 року, оскільки на момент звернення позивача до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві 06.05.2016 року із заявою про призначення пенсії та на сьогоднішній день є чинною редакція ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Право позивача на призначення пенсії за вислугу років виникло в 2017 році, а тому при призначенні останньому пенсії мають застосовуватись вимоги ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, оскільки вищезазначене право позивача виникло вже після прийняття даної редакції Закону.

Відповідно до вимог ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року по справі «Ейрі проти Ірландії», де суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

У рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними.

Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 р. зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР).

У рішенні від 02.03.1999 р. N 2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.

Відповідно ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до чинного закону, а саме чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду та вирішення справи.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії прийнято відповідно законодавства України, що діяло на час виникнення в позивача права на пенсію, його зврнення за реалізацією права на пенсійне забезпечення.

При цьому суд враховує ту обставину, що на розгляду позову норми зконодавства, на які посилається відповідач в обгрунтування правомірності своїх дій є чинними, неконституційними не визнані.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі виклдаеного та керуючись ст. ст. 4-16, 158-164 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в задоволенні адміністративного позову до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя