Справа № 826/3943/16
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3943/16 Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук А.Б.
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до правління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до правління Пенсійного фонду України (далі - відповідач) про зобов'язання відповідача визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду та дати йому вказівку щодо поновлення виплат ОСОБА_2 пенсії за віком з 26.06.1991 року - дати припинення виплати йому пенсії у зв'язку з виїздом з України, відповідно до Конституції та постанови правління ПФУ № 10-1 від 20.05.2015 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 22 березня 2017 року адміністративний позов залишив без задоволення.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2017 року та постановити нову про задоволення адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Також, апелянт просив суд апеляційної інстанції розглянути скаргу за його відсутності, оскільки стан здоров'я та похилий вік не дає можливості бути присутнім у судовому засіданні.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з наступних підстав.

Згідно з частиною першою ст. 24 КАС України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України, їхньої посадової чи службової особи, виборчої комісії (комісії з референдуму), члена цієї комісії розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

Указом Президента України № 384/2011 від 06 квітня 2011 року затверджено Положення про Пенсійний фонд України, відповідно до підпункту 1 якого Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач у даній справі є центральним органом виконавчої влади, а тому суд першої інстанції не дотримався приписів частини першої ст. 24 КАС України, у зв'язку з чим справу розглянув і вирішив неповноважним складом суду, а саме одноособово.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 отримував пенсію за віком, виплата якої припинена у зв'язку з його від'їздом на проживання до Ізраїлю 26.06.1991 року.

Позивач 24.11.2015 року направив звернення до правління Пенсійного Фонду України про поновлення виплати пенсії через уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду.

Відповідач своїм листом № 13643/Г-11 від 21.12.2015 року повідомив відповідача про результати розгляду його заяви в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» зазначивши, що згідно з п.1.5 Порядку № 22-1 заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Також звернуто увагу на п. 2.9 Порядку 22-1, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце проживання (реєстрації) та вік). Додатково повідомлено, що Інструкцією про порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 23.04.1999 № 4-5 (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 20.05.2015 року № 10-1) та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України на підставі міжнародних договорів (угод) у галузі соціального (пенсійного) забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, питання призначення (поновлення) і виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, розглядатимуться після набрання чинності відповідної угоди між Україною та державною Ізраїль.

Не погоджуючись з висновками викладеними в листі відповідача, вважаючи їх незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (надалі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (надалі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ст.1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Так, згідно ч. 1 ст. 44 Закону Закон № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

В силу ст. 51 Закону № 1058-ІV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом із тим, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пункт 2 частини першої статті 49 і друге речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

З аналізу вищезазначених норм права убачається, що з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону № 1058-ІV з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 цього Закону.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, пенсіонер України, проживаючи в іншій державі, як громадянин України має такі ж самі конституційні права, як і громадяни України, які проживають на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п. 2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 1.2 та п. 1.5 Порядку № 22-1, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

Посилання Пенсійного фонду України на п. 2.9 Порядку щодо обов'язку пенсіонера пред'явити паспорт при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат є безпідставним, оскільки вказаний пункт Порядку регулює звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.

Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи встановлено наступні обставини, на які відповідачем у своїх запереченнях було звернено увагу суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 18.01.2001 року «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Як зазначив позивач у позовній заяві, до Ізраїлю він виїхав 26.06.1991 року, тобто за 2 місяці до проголошення незалежності України. Жодних доказів належності до громадянства України позивач не надав. Таким чином, не підтверджено факт, що позивач є громадянином України.

Суд звертає увагу, що в розумінні статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» мають право на державне пенсійне забезпечення за віком саме громадяни України, зокрема ті з них, що проживають за її межами.

Окремо, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд приходить до висновку, що в даному випадку позивачем неналежним чином вибраний спосіб захисту своїх прав, оскільки суд не має право втручатися в діяльність правління Пенсійного фонду України шляхом зобов'язання останнього вчиняти дії та надавати окремі доручення своїм територіальним управлінням.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши всі матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові, проте допустив помилку в застосуванні норм процесуального права, а саме - одноособово ухвалив рішення у справі, яка повинна розглядатися у складі трьох суддів, у зв'язку з чим, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 3 частини першої ст. 198, п. 4 частини першої ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції розглянуто і вирішено справу неповноважним судом.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2017 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.