Справа № 345/1000/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5684/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії-

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії/щомісячного грошового утримання в період з 01 червня 2015 року по 20 грудня 2016 року та провести нарахування та виплату невиплаченої щомісячної пенсії/довічного грошового утримання з 01 червня 2016 року по 20 грудня 2016 року включно та провести індексацію втрачених доходів у звязку з затримкою та невиплатою пенсій з вини відповідача на час набрання рішенням суду законної сили; зобовязати відповідача провести нарахування в повному обсязі виплаченої щомісячної пенсії/довічне грошове утримання з 01 січня 2017 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 31 грудня 1998 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, як отримувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». З травня 1999 року та по сьогоднішній день працює в органах місцевого самоврядування. Вважає, що факт роботи на посаді в органах місцевого самоврядування не дає підстав Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 01 квітня 2015 року позбавляти його пенсійного забезпечення.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що як на момент зупинення виплати так і до теперішнього часу позивач продовжує працювати в органах місцевого самоврядування на посаді головного спеціаліста у Фонді комунальної власності територіальної громади м. Калуша, він є посадовою особою (спеціальним суб'єктом) на яку безпосередньо розповсюджується дія Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а саме, стаття 21 зазначеного Закону, яка містить зобов'язання для органів ПФУ щодо припинення виплати будь-якого виду пенсії особам, які працюють в органі місцевого самоврядування та не має жодних виключень, в тому числі стосовно ветеранів військової служби.

Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року визнано такими, що не відповідають Конституції України положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХХІІ, а саме визнано неконституційними положення ч. 1 ст. 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам, які займають посади державної служби, визначені Законом України «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/довічне грошове утримання не виплачуються.

За відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07 липня 2010 року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з 1998 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області як одержувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується пенсійним посвідченням № серії ААЗ №796435, виданим 01 жовтня 2013 року (а.с.14).

З матеріалів справи слідує, що з 10 лютого 2011 року позивач працює на посаді головного спеціаліста у Фонді комунальної власності територіальної громади м. Калуша, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.6).

З 01 квітня 2015 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії у звязку набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 від 02 березня 2015 року.

Листом ГУ ПФУ в Івано-Франківській області № 1342/13 від 15 травня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у відновленні виплати пенсії з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 від 02 березня 2015 року.

Також, листом пенсійного органу від 03 березня 2017 року № 180/к-15 позивачеві було розяснено, що здійснення виплати пенсії за період з 2016 по 2017 роки відбувається у відповідності до вимог чинного законодавства.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану постанову ,помилково не врахував наступного.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії/щомісячного грошового утримання в період з 01 червня 2015 року по 20 грудня 2016 року та провести нарахування та виплату невиплаченої щомісячної пенсії/довічного грошового утримання з 01 червня 2016 року по 20 грудня 2016 року включно та провести індексацію втрачених доходів у звязку з затримкою та невиплатою пенсій з вини відповідача на час набрання рішенням суду законної сили; зобовязати відповідача провести нарахування в повному обсязі виплаченої щомісячної пенсії/довічне грошове утримання з 01 січня 2017 року.

Відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, який становить шість місяців. Цей строк обчислюється, якщо не встановлено інше, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 21 березня 2017 року. В адміністративному позові позивач не ставив питання про поновлення строку на звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Висновки суду першої інстанції в частині того, що ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав з листа відповідача від 30 листопада 2016 року є помилковими, оскільки про можливе порушення своїх законних прав та інтересів позивач повинен був знати з моменту припинення виплати йому пенсії.

Суд першої інстанції в порушення ч. 1 ст. 100 КАС України, замість залишення частини позовних вимог без розгляду, прийняв рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року).

Враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом, а саме 21 березня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії за період з 01 червня 2015 року по 20 вересня 2016 року слід залишити без розгляду.

Щодо позовних вимог за період з 21 вересня 2016 року колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 призначено пенсію відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», при цьому позивач продовжує працювати в органах місцевого самоврядування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ, який набрав чинності 01 січня 2016 року, внесено зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, частину першу вказаної статті викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Пунктом 17 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 від 24 грудня 2015 року, який набрав чинності з 01 січня 2016 року, у частині сьомій статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» цифри і слова « 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами « 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

Згідно п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія Закону України «Про державну службу» поширювалась на органи і посадових осіб місцевого самоврядування лише в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

З 01 травня 2016 року втратив чинність Закон, який, у відповідності до п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» поширював свою дію на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 1 статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» чітко визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Отже, правовий статус посадової особи органу місцевого самоврядування встановлений законодавством, що регулює суспільні відносини з приводу діяльності органів місцевого самоврядування в України, а не іншими нормативно-правовим актами, в тому числі Законом України «Про державну службу».

При цьому, саме із отриманням статусу посадової особи органу місцевого самоврядування, а не з правом на призначення спеціальних пенсій, законодавець пов'язує факт припинення виплати пенсії особі, яка працює в органах місцевого самоврядування, про що прямо зазначено в п. 7 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Таким чином, з 01 січня 2016 року єдиною підставою для припинення виплати пенсії є перебування особи на роботі в органах місцевого самоврядування. Таке обмеження щодо виплати пенсії законодавець передбачив на період роботи пенсіонера на відповідній посаді та за відповідних умов, виплата пенсії поновлюється після звільнення з роботи, це є єдиною підставою для поновлення виплати пенсії згідно чинного законодавства.

Таким чином, враховуючи, що позивач працює на посаді в органах місцевого самоврядування, підстав для виплати йому з 01 січня 2016 року пенсії немає.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Рішенням Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 «У справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» частину 7 статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З матеріалів справи слідує, що на виконання зазначеного вище Рішення Конституційного суду України відповідач поновив позивачу виплату пенсії у період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії/щомісячного грошового утримання та зобовязання провести нарахування та виплату невиплаченої щомісячної пенсії/довічного грошового за спірний період в межах строку звернення до суду, а саме, за період з 21 вересня 2016 року по 19 грудня 2016 рік слід відмовити.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зобовязання відповідача провести нарахування в повному обсязі виплаченої щомісячної пенсії/довічне грошове утримання з 01 січня 2017 року, колегія суддів зазначає наступне.

У звязку з набранням чинності з 27 грудня 2016 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016, тимчасово, у період по 31 грудня 2017 року особам, які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10.12.2015 №889-VІІІ "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

У період роботи на інших посадах/роботах пенсії, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Статтею 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії не виплачуються.

Статтею 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу. Пенсія в частині, що не перевищує розміру пенсії із солідарної системи, що призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), виплачується за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до вказаної статті частина пенсії, що перевищує цей розмір, виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України. Тимчасово, у період по 31 грудня 2017 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист") у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Незалежно від факту роботи та посади, на якій працюють пенсіонери, призначена пенсія (будь-якого виду) виплачується в повному обсязі інвалідам I та II груп, інвалідам війни III групи та учасникам бойових дій, особам, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Водночас, пенсії призначені відповідно до Законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування» особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», також виплачуються в повному обсязі.

Колегія суддів зазначає, що належність до ветеранів військової служби, внутрішніх справ, Національної поліції та ін. ветеранів, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» повинна підтверджуватись відповідним посвідченням.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2017 року поновлено у встановленому Законом порядку 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження того, що на нього поширюються дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», а відтак колегія суддів вважає, що у позивача у спірний період відсутнє право на виплату пенсії в повному обсязі.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану постанову слід скасувати в частині відмови в задоволенні позову за період з 01 червня 2015 року по 20 вересня 2016 року, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 160, ст. 195, ст. 197, п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п.4 ч. 1 ст. 202, ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2017 року у справі № 345/1000/17 скасувати в частині відмови в задоволенні позову за період з 01 червня 2015 року по 20 вересня 2016 року та прийняти в цій частині ухвалу, якою позовні вимоги за вказаний період залишити без розгляду.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4