Справа № 161/15458/14-а
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Київ К/800/13118/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Пасічник С.С.,
Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом, у якому просила визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області щодо відмови у врахуванні до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду роботи з 1 січня 1994 року по 31 грудня 1999 року на посаді медичної сестри в Луцькій міській призовній медичній комісії та зобов'язати відповідача врахувати до її спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, вказаного періоду роботи.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року, позов задоволено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області подало касаційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивачем подано письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4, маючи середню медичну освіту, безперервно працювала в системі охорони здоров'я з 11 березня 1989 року, в тому числі в обласній, міській лікарнях, у Луцькій міській призовній медичній комісії, поліклініці № 3 та дитячій поліклініці.

Вважаючи, що її стаж роботи по спеціальності становить 25 років, у зв'язку з чим вона має право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) як медичний працівник, ОСОБА_4 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області за отриманням інформації щодо переліку документів, необхідних для оформлення такої пенсії.

Листом від 21 серпня 2014 року № 351/Б-01 Управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області повідомило позивача про те, що період її роботи з 1 січня 1994 року по 31 грудня 1999 року (6 років) на посаді медичної сестри в Луцькій міській призовній медичній комісії неможливо зарахувати до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, оскільки дана установа не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік № 909). Крім того, вказано про відсутність такої установи, як призовна медична комісія, і в Переліках закладів охорони здоров'я, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджених наказами Міністерства охорони здоров'я України від 22 червня 1995 року № 114 та від 28 жовтня 2002 року № 385, що діяли на час роботи позивача.

Спеціальний стаж ОСОБА_4, який врахований Управлінням Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області, становить 19 років, якого без зарахування 6 років роботи в призовній медичній комісії недостатньо для призначення пенсії за вислугу років.

Вважаючи дії відповідача щодо незарахування до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 1 січня 1994 року по 31 грудня 1999 року направомірними, ОСОБА_4 звернулась з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з наявності підстав для зарахування спірного періоду роботи ОСОБА_4 до спеціального стажу, що дає їй право на призначення пенсії за вислугу років.

Згідно пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Статтею 62 цього Закону визначено - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Переліком № 909 передбачено, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи в таких закладах та установах: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальні органи Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичні центри, аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, медико-соціальні експертні комісії, бюро судово-медичної експертизи і на посадах, зокрема, лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад).

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, дійшли висновку, що в даному Переліку зазначено лікарняні заклади, в яких працювала позивач, що дає їй право на призначення пенсії за вислугу років.

Згідно абзацу 3 частини 1 статті 3 та частини 2 статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників. Порядок створення, припинення закладів охорони здоров'я, особливості діяльності та класифікація закладів визначаються законом.

Відповідно до пункту 3 Положення про атестацію середніх медичних працівників, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 23 жовтня 1991 року № 146, та додатку № 2 до нього атестації підлягають середні медичні працівники всіх спеціальностей, що одержали підготовку в середніх спеціальних учбових закладах або мають незакінчену вищу освіту і в установленому порядку допущені до медичної діяльності на посадах, які вони обіймають, зі стажем роботи по атестованій спеціальності не менше 5 років. Відповідно, посада фельдшера, медичної сестри, лаборанта клініко-діагностичної лабораторії віднесені до спеціальностей середніх медичних працівників.

Луцька міська призовна медична комісія була утворена рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів Волинської області від 14 вересня 1993 року № 392 та згідно наказу Відділу охорони здоров'я виконавчого комітету цієї ради від 7 жовтня 1993 року № 49/03 як державний комунальний лікувально-профілактичний заклад.

Як вбачається зі статуту Луцької міської призовної медичної комісії, даний заклад є лікувально-профілактичним закладом, що здійснює медичне обстеження громадян, диспансеризацію, лікувально-профілактичні огляди та діагностичні обстеження, визначає непридатність за станом здоров'я до військової служби.

Наказом Відділу охорони здоров'я виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області від 31 грудня 1999 року № 164/3 з 1 січня 2000 року міська призовна медична комісія була приєднана до міської поліклініки № 3 та створено відділення як структурний підрозділ поліклініки. Функції та посадові обов'язки працівників під час роботи в призовній медичній комісії як в окремій юридичній особі були такі ж самі, як і після переведення в міську поліклініку № 3.

В листі Управління охорони здоров'я Луцької міської ради Волинської області від 23 липня 2014 року № 17-28/Б-356 зазначено, що період роботи ОСОБА_4 медичною сестрою у Луцькій міський призовній медичній комісії, як у державному лікувально-профілактичному закладі, входить до спеціального стажу роботи, що дає їй право на пенсію за вислугу років.

З огляду на зазначені обставини та норми права суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки надані ОСОБА_4 докази є достатніми та переконливими, а посилання відповідача на те, що заклад, в якому працювала позивач у спірний період, не відноситься до закладів охорони здоров'я, не відповідає дійсності.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року прийняті з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області - залишити без задоволення.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.