Справа № 337/961/17(2-а/337/86/2017)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2017 рокусправа № 337/961/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року

у справі №337/961/17

за позовом ОСОБА_1

до інспектора роти 1 батальйону 4 Управління патрульної поліції м. Запоріжжі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2

третя особа Управління патрульної поліції в м. Запоріжжя Департаменту патрульної поліції

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в Хортицький районний суд м. Запоріжжя з позовом до інспектора роти 1 батальйону 4 Управління патрульної поліції м. Запоріжжі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР №044977 від 06 березня 2017 року.

За змістом адміністративного позову, ОСОБА_1 зазначає, що не порушував Правила дорожнього руху, здійснив зупинку через несправність автомобіля, вимога поліцейського пред'явити документи була незаконною.

Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту встановлення обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржувану постанов та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції не враховано, що позивач автомобілем не керував, зупинка транспортного засобу була вимушеною, поліцейськими не застосовувалися вимірювальні прилади, відповідачем порушений порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Як підтверджується матеріалами та фактичними обставинами справи, відповідачем винесена постанова серії АР №044977 від 06 березня 2017 року про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (частина 1 статті 122 та частина 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення), зафіксоване не в автоматичному режимі у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень (а.с. 5).

За змістом цієї постанови, 06 березня 2017 року о 21:45 годині в м. Запоріжжі по пр. Ювілейний, 27, ОСОБА_1, здійснив зупинку транспортного засобу ЗАЗ 11028, номерний знак НОМЕР_1, ближче 30 метрів від дорожнього знака 5.4.1.1 «Пункт зупинки автобуса», не предявив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив вимоги пунктів 15.9.е та 2.1.а Правил дорожнього руху. Позивач від підпису постанови відмовився, копію постанови надіслано йому поштою, про що містяться відповідні відмітки у тексті копії постанови.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підтвердження факту скоєння позивачем правопорушень та обґрунтованості оскаржуваної постанови відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до пункту 1 статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такий превентивний захід як перевірка документів особи.

Згідно з пунктом 6 статті 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати від особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у випадку якщо зовнішні ознаки транспортного засобу дають достатні підстави вважати, що транспортний засіб може бути знаряддям чи об'єктом вчинення правопорушення.

Підпунктом «е» пункту 15.9 Правил дорожнього руху встановлено, що зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.

Правилами дорожнього руху, передбачений знак 5.41.1 «Пункт зупинки автобуса». Знак позначає початок посадкового майданчика автобуса. За межами населених пунктів знак може бути встановлений на павільйоні з боку прибуття маршрутних транспортних засобів. У нижній частині знака може бути нанесено зображення таблички 7.2.1 із зазначенням протяжності посадкового майданчика.

Відповідно підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно з частиною 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред'явити для перевірки посвідчення водія.

Фіксування обставин подій 06 березня 2017 року з 21:09 години в м. Запоріжжі по пр. Ювілейний, 27 за участю, зокрема позивача та відповідача, відбувалося нагрудною камерою поліцейського, відеозапис якого долучений до матеріалів справи (а.с. 26).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відеозаписом чітко зафіксовано, що автомобіль позивача стоїть на проїзній частині дороги ближче ніж 30 метрів від дорожнього знака 5.41.1, який позначає пункт зупинки автобуса, за кермом перебуває позивач ОСОБА_1. На неодноразову вимогу поліцейського предявити, зокрема, посвідчення водія, позивач посвідчення не предявив.

Так, із запису № встановлено, що на зауваження поліцейського, що у автомобіля не ввімкнено задній габаритний ліхтар, позивач пояснив, що габарит не працює.

Жодних пояснень про те, що зупинка здійснена у звязку з несправністю автомобіля і є вимушеною позивачем не надано.

Після повідомлення поліцейським про зупинення транспортного засобу ближче ніж 30 метрів від дорожнього знака пункту зупинки автобуса, ОСОБА_1 пояснив про можливість відїхати на відстань більшу ніж 30 метрів.

Також, ОСОБА_1 наполягав, що з огляду на те, що він є інвалідом, то має право зупинятися у цьому місці, відступати від правил паркування та Правил дорожнього руху, при цьому погоджуючись, що зупинка транспортного засобу здійснена із порушенням встановлених правил.

На пропозицію поліцейського предявити водійське посвідчення, позивач посвідчення не надав, вважає, що право перевірки водійського посвідчення мають лише співробітники міліції.

Під час розмови з поліцейським, ОСОБА_1 зазначив, що поліцейські не зупиняли його автомобіль, оскільки позивач на автомобілі вже зупинився та стояв (час запису 21:16:10).

Крім того, ОСОБА_1 вказав, що він підвіз свого товариша, який також є інвалідом, під час зупинки, в автомобілі позивач та товариш вживали їжу (торт).

Згідно з відеозапису, поліцейськими вимірювальні прилади не використовувалися, проте записом №321003252 (час запису 21:36) підтверджується очевидне розташування автомобіля позивача на відстані меншій ніж 30 метрів від розташування знаку «Пункт зупинки автобуса».

Частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність, зокрема, за порушення вимог дорожніх знаків правил зупинки, стоянки.

Частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність, зокрема, за те, що особа не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії.

Згідно з пунктом 2.8. Правил дорожнього руху, водій-інвалід, що керує мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком «Інвалід», може відступати від вимог дорожніх знаків 3.1, 3.2 і 3.35-3.38, а також знака 3.34 за наявності під ним таблички 7.18.

Отже, водій-інвалід може відступати не від будь-яких вимог Правил дорожнього руху, а лише у визначених цими Правилами та наведених вище випадках.

Суд апеляційної інстанції вважає, що відмінність пояснень про обставини керування та зупинки позивачем транспортного засобу, наданих відповідачу 06 березня 2017 року та зазначених в адміністративному позові, апеляційній скарзі, у судовому засіданні суду першої (керування транспортним засобом іншою особою, вимушена зупинка внаслідок несправності автомобіля) інстанції зумовлена субєктивним ставленням позивача до правопорушень та направлена на уникнення ним відповідальності за виявлені порушення.

Крім того, суд апеляційної інстанції, критично розцінює показання свідка ОСОБА_3, наданих суду першої інстанції, про те, що він 06 березня 2017 року безпосередньо перед зупинкою керував транспортним засобом, що належить позивачу, оскільки ці обставини на місці події не повідомлялися поліцейським, а свідок є знайомим позивача; під час відеофіксації позивач неодноразово зазначав, що перед зупинкою керував автомобілем особисто.

Подана позивачем до апеляційної скарги копія квитанції №001913 від 06 березня 2017 року про надання приватним підприємцем ОСОБА_4 послуги діагностики та ремонту електричної проводки, не містить даних про те: в який час цього дня та кому надана послуга, відносно якого обєкту проведена діагностика, та не є доказом того, що зупинка транспортного засобу (зафіксована у постанові відповідача) була зумовлена несправністю автомобіля позивача.

Враховуючи фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з боку позивача мала місце необґрунтована відмова в предявленні поліцейському водійського посвідчення та відсутність у позивача будь-яких обєктивних, непереборних причин для порушення правил зупинки та вимог дорожнього знаку; що відеозаписом підтверджується вчинення позивачем правопорушень передбачених частиною 1 статті 122 та частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Посилання позивача на особисте упередження ставлення до нього відповідача, відношення до вчинених правопорушень немає.

Файл №, який на думку позивача підтверджує, що відповідач навмисно зазначила у постанові про адміністративне правопорушення, що позивач відмовився вій підписання протоколу, не має відношення до спірних відносин, оскільки містить фіксацію подій за участю іншого, стороннього водія, який керував іншим транспортним засобом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені статтею 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як встановлено частиною 3 статті 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення протокол про адміністративне правопорушення не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього кодексу.

У відповідності до частин 2, 4 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення, в тому числі, і правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ні під час фіксування відповідачем адміністративного правопорушення, ні під час судового розгляду справи, позивачем не заперечувався факт непредявлення відповідачу водійського посвідчення.

Також, у розмові з відповідачем позивач погодився що, зупинка транспортного засобу здійснена з порушеннями.

Згідно з пунктами 4 та 5 розділу I Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року №1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених зокрема, частиною 1 статті 121, статтею 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Поліцейські складають протоколи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені частинами четвертою і сьомою статті 121, частинами третьою і четвертою статті 122, статтями 122-2, 122-4, 122-5, частинами другою і третьою статті 123, статтею 124, частиною четвертою статті 127, статтями 127-1, 130, 139, частиною четвертою статті 140, 188-28 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з пунктом 2 розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені зокрема, статтею 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Враховуючи фактичні обставини справи, наявні докази, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідачем в повній мірі дотримано вимоги статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо своєчасного, всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, спірна постанова за змістом відповідає вимогам статі 238 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в тому числі щодо викладення суті вчиненого порушення; спірна постанова складена у відповідності до вимог статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення у визначеному цією правовою нормою місці розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки, як роз'яснено у Рішенні Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 словосполучення за місцем його вчинення, вжите у названій статті, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, а не за фактичним місцем знаходження (адресою) Управління патрульної поліції, на чому наполягав позивач.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 197, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим