Справа № 807/391/17
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2017 рокум. Ужгород№ 807/391/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шешеня О.М.

при секретарі Цапфел Е.О.

за участю:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2;

відповідача: Тячівська районна державна адміністрація, представник - Кошілко М.М.;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування Розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Тячівської районної державної адміністрації (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування Розпорядження №43-к від 20.02.2017 року "Про звільнення ОСОБА_1.", поновлення на посаді начальника Відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району з 20.02.2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2017 року по день ухвалення судового рішення.

В судовому засіданні 20.06.2017 року було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 (далі - третя особа).

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, мотивуючи наступним. Розпорядженням відповідача за №43-к від 20.02.2017 року позивача було звільнено з посади згідно п. 6 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак, представник позивача наголошувала, що третя особа, поновлення якої на роботі слугувало підставою звільнення позивача, обіймала посаду начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства та ніколи не займала і відповідно не була звільнена з посади начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури відповідача. Зокрема, відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства відповідача був ліквідований Розпорядженням відповідача за №30 від 25.01.2016 року без правонаступництва. Також, підставою призначення позивача на посаду був конкурс на зайняття відповідної вакантної посади. Разом з тим, представник позивача наголошувала, що відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства України, а саме: не було запропоновано позивачеві під час звільнення всі наявні вакантні посади у відповідача. Виходячи з вище викладеного, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі, з підстав викладених в наданих письмових запереченнях (а.с. 83-84) та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним. Представник відповідача в судовому засіданні наголошував, що даний позов не підлягає задоволенню, у зв'язку з правомірністю звільнення позивача з посади начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району за п. 6 ст. 40 КЗпП України. Зокрема, представник відповідача зазначав, що до відповідача надійшла Постанова про відкриття виконавчого провадження, у якій йшлося про негайне виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 року, а саме: щодо поновлення третьої особи на роботі на посаді начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району. Так, листом голови відповідача від 20.02.2017 року №03-35/59 позивачеві була запропонована рівнозначна вакантна посада начальника енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури відповідача, однак позивач відмовився від запропонованої посади. Таким чином, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, наголошуючи на тому, що на посаду начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району, яка є предметом спору в даній справі, її було правомірно поновлено, у відповідності до рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 року, а отже даний позов є безпідставний.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що Розпорядженням Голови відповідача від 28.09.2016 року за №289-к, у відповідності до ст. 31, 39, 40 Закону України "Про державну службу" позивача було призначено на посаду начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури державної адміністрації, головного архітектора району з 28.09.2016 року за результатами конкурсу, звільнивши з посади головного спеціаліста відділу зовнішньоекономічних зв'язків, інвестицій, туризму та рекреації управління економічного розвитку і торгівлі державної адміністрації (а.с. 7).

У відповідності до Розпорядження Голови відповідача від 20.02.2017 року за №43-к, відповідно до пп.1 п. 1 ст. 88 Закону України "Про державну службу", п. 6 ст. 40 КЗпП України позивача було звільнено з посади начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури державної адміністрації, головного архітектора району з 20.02.2017 року, у зв'язку з поновленням на роботі попереднього працівника - третьої особи (а.с. 8).

Згідно пп.1 п. 1 ст. 88 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби у зв'язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Зокрема, підставою прийняття Розпорядження Голови відповідача від 20.02.2017 року за №43-к про звільнення з посади позивача слугувала постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 року №807/1137/16, лист відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 08.02.2017 року №113-114-8/53361731 (а.с. 8).

Так, Розпорядженням Голови відповідача від 21.02.2017 року за № 44-к на виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 року №807/1137/16 та листа відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 08.02.2017 року №113-114-8/53361731 було скасовано розпорядження голови відповідача від 02.08.2016 року №230-к "Про звільнення ОСОБА_4П." та поновлено третю особу на посаді начальника Відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури відповідача, головного архітектора Тячівського району з 03.08.2016 року (а.с. 27).

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 року у справі №807/1137/16 за позовом третьої особи до відповідача було поновлено третю особу на роботі на посаді начальника Відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури відповідача, головного архітектора Тячівського району з 03.08.2016 року та допущено негайне виконання постанови в частині поновлення третьої особи на роботі (а.с. 28-40). Згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017 року постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 року у справі №807/1137/16 залишена без змін.

Отже, обставини встановлені постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 року у справі №807/1137/16 та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017 року щодо поновлення третьої особи на роботі на посаді начальника Відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури відповідача, головного архітектора Тячівського району з 03.08.2016 року повторно не доказуються та не є предметом розгляду даної адміністративної справи.

Так, у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

За таких обставин, у зв'язку з винесенням постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 року у справі №807/1137/16 та поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, у відповідності до вимог п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений з позивачем може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом до закінчення строку його чинності.

Розірвання трудового договору, у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, здійснюється на підставі рішення суду, яке не залежить від волевиявлення його сторін. Отже, у працівника, прийнятого на місце незаконно звільненого, виникає обмеження його права, пов'язане із самостійним вирішенням ним питання припинення трудових правовідносин.

Разом з тим, КЗпП України передбачені гарантії захисту прав працівника, у разі поновлення на роботі попереднього працівника.

Так, суд констатує, що ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено умови при дотриманні яких допускається звільнення працівника з роботи за п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з поновленням на роботі попереднього працівника.

Зокрема, у відповідності до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, у відповідності до вимог ст. 40 КЗпП України, звільнення з роботи на підставі п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, допускається виключно у випадку, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Таким чином, КЗпП України визначаються гарантії захисту прав працівника, у разі поновлення на роботі попереднього працівника, а саме: переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Виходячи з вище викладеного, суд констатує, що право на звільнення позивача з роботи, у зв'язку з поновленням на роботі третьої особи могло виникнути у відповідача тільки у випадку неможливості переведення позивача за його згодою на іншу роботу.

Однак, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні твердження представника відповідача про те, що відповідачем було дотримано вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки позивачеві було запропоновано тільки посаду начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури державної адміністрації, від якої позивач відмовився, виходячи з наступного.

Так, у матеріалах справи міститься лист від 20.02.2017 року №0535/39, згідно якого відповідач, у зв'язку з поновленням на роботі третьої особи, пропонував позивачеві вільну рівнозначну посаду начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури державної адміністрації (а.с. 59).

Позивач відмовився від запропонованої відповідачем посади начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури державної адміністрації, що підтверджується його підписом на листі від 20.02.2017 року №0535/39 (а.с. 59).

Разом з тим, суд констатує, що на момент звільнення позивача з роботи на підставі п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у відповідача були наявні інші вакантні посади, окрім запропонованої позивачеві посади начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури державної адміністрації.

Так, в матеріалах справи міститься лист відповідача від 15.05.2017 року №03-08/15, згідно якого відповідач зазначає, що станом на 08.02.2017 року та 20.02.2017 року вакантними були посади, а саме: оператор компютерного набору І категорії відділу персоналу апарату, провідний інспектор загального відділу апарату, провідний інспектор сектору контролю апарату, водій відділу фінансово-господарського забезпечення апарату, головний спеціаліст відділу зовнішньоекономічних зв'язків, інвестицій, туризму та рекреації управлінні економічного розвитку і торгівлі, адміністратор центру надання адміністративних послуг, головний спеціаліст відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, начальник відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури, провідний інспектор відділу з питань соціального захисту дітей, профілактики злочинності та правопорушень служби у справах дітей, головний спеціаліст відділу з питань опіки, піклування, усиновлення та сімейних форм виховання дітей служби у справах дітей, головний спеціаліст відділу охорони здоров'я (а.с. 51).

Отже, на час звільнення позивача з роботи у відповідача були наявні 11 вакантних посад, однак, відповідачем було запропоновано позивачеві вибірково тільки одну вакантну посаду - начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури.

У відповідності до ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з системного аналізу ч. 2 ст. 40 КЗпП України вбачається, що звільнення працівника з роботи за п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається виключно у випадку наявності в сукупності трьох складових, а саме: 1) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 2) відсутність можливості перевести працівника на іншу роботу, в тому числі відсутність вакантних посад; 3) відсутність згоди працівника щодо переведення його на іншу роботу.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Однак, відповідачем не було дотримано вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки при наявності 11 вакантних посад, відповідачем вибірково було запропоновано позивачеві тільки одну вакантну посаду, при цьому доказів неможливості перевести позивача на інші наявні вакантні посади з урахуванням спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров'я останнього - відповідачем до суду не було надано.

Відповідно відсутні і докази відмови позивача щодо переведення його на інші вакантні посади наявні у відповідача, окрім єдиної запропонованої вакантної посади.

Згідно до ч. 1 ст. 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Виходячи з вище викладеного, суд приходить висновку, що вибірково запропонувавши позивачеві тільки одну вакантну посаду з 11 наявних вакантних посад, відповідачем не було дотримано вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, що призвело до порушення трудових прав позивача та позбавило його права на вільний вибір роботи.

Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд України в постанові від 01.04.2015 року №6-40цс15 вказавши на наступне: "власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював".

Отже, для належного виконання вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, відповідач зобов'язаний був запропонувати позивачеві всі вакантні посади, які в нього були наявні та які позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, чого відповідачем не було зроблено.

Таким чином, суд приходить висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не було доведено належними та допустимими доказами неможливості переведення позивача за його згодою на іншу роботу, а відповідно і правомірності прийняття Розпорядження за №43-к від 20.02.2017 року "Про звільнення ОСОБА_1.".

У відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середньомісячна заробітна плата позивача, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують місяцю звільнення з роботи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", складає: 10285,08 грн. (із розрахунку згідно Довідки відповідача від 09.06.2017 року №07-12/38 (а.с. 102), а саме: за грудень 2016 року - 11870,15 грн. та за січень 2017 року - 8700,00 грн. ((11870,15 грн. + 8700,00 грн.) / 2 місяці)).

Позивача поновлено на роботі рішенням суду від 20.06.2017 року.

Отже, всього робочих днів із дня звільнення позивача (20.02.2017 року) по день поновлення на роботі (20.06.2017 року) становить: 6 робочих днів (лютий 2017 року) + 22 робочих днів (березень 2017 року) + 19 робочих днів (квітень 2017 року) + 20 робочих днів (травень 2017 року) + 12 робочих днів (червень 2017 року) = 79 робочих днів.

Отже, сума заробітної плати необхідна для відшкодування позивачу за час вимушеного прогулу з (20.02.2017 року по 20.06.2017 року) становить: ((11870,15 грн. + 8700,00 грн.) / 42 робочих днів за грудень 2016 року - січень 2017 року)) / 79 робочих днів = 38691,47 грн.

При цьому, відповідно до пункту 2, пункту 3 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на займаній на час звільнення посаді начальника Відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району з 20.02.2017 року та виплати заробітної плати за один місяць в сумі - 10285,08 грн. підлягає негайному виконанню.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, позовні вимоги підтверджено належними та допустимими доказами.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 19, 94, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 - задовольнити.

2.Визнати незаконним та скасувати Розпорядження Голови Тячівської районної державної адміністрації №43-к від 20.02.2017 року "Про звільнення ОСОБА_1.".

3.Тячівській районній державній адміністрації (м. Тячів, вул. Незалежності, 30, ) поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) на посаді начальника Відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району з 20.02.2017 року.

4.Зобов'язати Тячівську районну державну адміністрацію (м. Тячів, вул. Незалежності, 30, ) виплатити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 38691,47 (тридцять вісім тисяч шістсот дев'яносто одна гривня сорок сім копійок) грн.

5.Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) на посаді начальника Відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району з 20.02.2017 року та стягнення на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) заробітної плати за один місяць в розмірі 10285,08 (десять тисяч двісті вісімдесят п'ять гривень вісім копійлк) підлягає до негайного виконання.

6.Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяО.М. Шешеня

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 20.06.2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 23.06.2017 року.