Справа № 815/7109/16
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/7109/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

27 червня 2017 року Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шеметенко Л.П.
судді Потапчука В.О.
судді Семенюка Г.В.
при секретарі - Алексєєвої Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 року №548-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може повернутись до країни своєї громадянської належності та не бажає користуватись її захистом з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. Позивач зазначає, що вказані обставини безумовно свідчать про наявність у нього об`єктивних побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження та потреби в додатковому захисті. Однак, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що прийняв неправомірне рішення про відмову у наданні цього статусу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано частково протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №548-16 від 27.10.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, уродженцем м. Дамаск, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт.

25.07.2013 року позивач звернувся в Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту (т. І, а.с. 159).

В обґрунтування заяви позивач вказав наявність у нього причин неможливості повернення до країни походження у зв`язку із загальнопоширеним насильством та гуманітарними наслідками нестабільної ситуації, що склалася в Сирії.

За результатом розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні Державною міграційною службою України прийнято Рішенням від 23.04.2015 року №326-15, яким відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (т. І, а.с. 75).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку, подавши відповідний позов, в якому також ставилось питання про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі №815/3318/15, вказаний позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2015 року №326-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути матеріали особової справи ОСОБА_1 №2013OD0366 з прийняттям рішення відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за заявою ОСОБА_1 від 25.07.2013 року про визнання біженцем. У задоволенні решти позовних суд відмовив (т. І, а.с. 80-111).

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі №815/3318/15 Державною міграційною службою України прийнято рішення від 05.04.2016 року №19-16, яким зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом попереднього рішення ДМС з цього питання (т. І, а.с. 116).

Відповідно до рішення ДМС України від 05.04.2016 року №19-16, керуючись ч. 8 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п. 6.6 Наказу МВС України від 07.09.2011 року №649 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області призначено повторний розгляд заяви ОСОБА_1 по особовій справі №2013ОD0366 (т. І, а.с. 117).

На підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУ ДМС в Одеській області, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 27.10.2016 року №548-16 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. І, а.с. 44).

Так, за висновком Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 17.10.2016 року умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», стосовно ОСОБА_1 відсутні (т. І, а.с. 45-72).

Згідно вказаного висновку, за результатами розгляду особової справи встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, контролюючий орган вказав, що не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності. При цьому, у висновку зазначено, що впродовж 2011 2013 років позивач нелегально знаходився на території України та не звертався за захистом, а у червні 2011 року, тобто у період загострення ситуації в державі свого походження, повертався до Сирії в м. Дамаск, що свідчить про відсутність у останнього потреби у захисті на території України. На думку Управління, необґрунтованим також залишились доводи позивача під час співбесіди щодо наявності у нього побоювань стати жертвою переслідувань внаслідок складної соціально-політичної ситуації через проведення військових дій та території Сирії, оскільки, як вбачається з ІКП, м. Дамаск знаходиться під контролем сирійської влади, на території міста наразі не проводяться активні військові дії. За таких обставин, враховуючи також відсутність підтвердження побоювань заявника зазнати примусового призову до лав збройних сил Сирії, не зазначення із відповідним підтвердженням наявності у позивача поглядів або релігійних переконань, що могли б розглядатись як підстава для звільнення від проходження строкової військової служби, уповноважений орган з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача, викладених у заяві про надання статусу біженця або додаткового захисту.

Не погоджуючись із висновками відповідача, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому ставиться питання про скасування вищевказаного рішення відповідача та його зобов`язання прийняти відповідне рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи справ та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з боку влади у разі повернення до країни походження і наявності в позивача ознак особи, яка потребує додаткового захисту, рішення відповідача прийнято з формальних підстав, без належного аналізу усіх обставин, у зв`язку із чим відмова позивачу у визнанні, зокрема, особою, яка потребує додаткового захисту, не ґрунтується на Законі.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України 08.07.2011 року №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 08.07.2011 року №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також колегія суддів зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як встановлено судом першої інстанції, в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IIІ, жовтень 2014 року) зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II)» ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від жовтня 2014 року зазначено, що на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама» (далі «ИГИШ») зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами («Загонами народної самооборони», ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ИГИШ 23 вересня 2014 року принесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року за наявними даними до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищила 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Згідно пункту 27 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року у тих випадках, все більш виключних, де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 року не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від видворення, заснованих на міжнародних або регіональних нормах в області прав людини або які базуються на нормах національного законодавства.

Відповідно до пункту 171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Отже, загальновизнаним офіційними документами, підтверджуються обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій не змінилась під час його перебування в Україні.

Тлумачення поняття «загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання» дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.

Так, у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуації у Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.

Разом з тим, звертаючись в Україні за захистом, позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача.

При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що обґрунтованість звернення позивача про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, встановлена судом рішенням, яке набрало законної сили у справі №815/3318/15.

Крім цього, під час апеляційного розгляду цієї справи, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 березня 2017 року рішення судів попередніх інстанції у справі №815/3318/15 залишено без змін.

Також, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що згідно судового рішення, яке набрало законної сили, у справі №815/3318/15 в обов`язок відповідача покладено повторний розгляд матеріалів особової справи ОСОБА_1 №2013OD0366 з прийняттям рішення відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за заявою ОСОБА_1 від 25.07.2013 року про визнання біженцем.

Так, відповідно до Статті 10. Прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

При цьому, згідно із п.п. 6.10 п. 6 Розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС від 07.09.2011 року №649, у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Проте, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач під час повторно розгляду заяви позивача висновки суду у справі №815/3318/15 не врахував, не надав належної оцінки доводам позивача про рівень небезпеки у разі повернення до країни походження, обґрунтованість яких підтверджена судовим рішенням.

Також, відповідач не врахував і ту обставину, що і на момент повторного розгляду, як сам відповідач зазначає у своїх висновках, військові дії на території Сирії та рідного міста позивача Дамаск проводяться по теперішній час, чим не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Разом з цим, відповідач необґрунтовано не врахував і ту обставину, що позивач бажає повернутися до рідного міста у разі закінчення війни, що в свою чергу спростовує доводи органу міграційної служби про зловживання позивачем своїм становищем та наявність у нього лише намірів легалізувати перебування на території України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність прийнятого Державною міграційною службою України рішення від 27.10.2016 року №548-16 про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його заяви в частині визнання особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із чим і наявністю підстав для зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення в судовому порядку.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 червня 2017 року.

Головуючий: Л.П. Шеметенко

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: Г.В. Семенюк