Справа № 817/1178/16
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року 12 год. 50 хв. РівнеСправа № 817/1178/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Єрмошкіної Л.І.; позивача ОСОБА_1 ; представника відповідача 1 Яцкової О.М.; представника відповідача 2 не прибув; розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Гощанського об`єднаного районного військового комісаріату та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Гощанського об`єднаного районного військового комісаріату (далі іменується відповідач 1) та Рівненського обласного військового комісаріату (далі іменується відповідач 2) про визнання протиправним рішення щодо відмови у наданні статусу ветерана військової служби, зобов`язання визнати позивача ветераном військової служби та видати посвідчення ветерана військової служби.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами протиправно відмовлено позивачу у наданні статусу ветерана військової служби за наявності у нього 22 років стажу військової служби. Позивач зазначає, що на нього розповсюджується норма пункту 5 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998, яка встановлює необхідність наявності стажу 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні, для надання такого статусу. На переконання позивача, за наявності у нього стажу військової служби 22 роки та звільнення з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 28.11.1992, він має право на отримання статусу ветерана військової служби, в порядку пункту 5 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998.

Ухвалою судді від Гломба Ю.О. від 16.08.2016 відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою судді Недашківської К.М. від 22.05.2017 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 22.06.2017.

У судове засідання прибув позивач, підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

До суду також прибув представник відповідача 1 Гощанського об`єднаного районного військового комісаріату, заперечив проти позову та вказав, що пункт 5 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998, який визначає, що ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України: які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, був внесений до даної статті на виконання Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» №1763-IV від 15.06.2004. Відтак, встановлення статусу ветерана військової служби за наявності 20 років служби в календарному обчисленні поширюється на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 01 січня 2004 року. Оскільки, позивач звільнений з військової служби 28.11.1992, тому на його не поширюється статус «ветерана військової служби».

Представник відповідача 1 просив суд відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог повністю.

Відповідач 2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, проте подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.

В матеріалах справи містяться письмові заперечення відповідача 2, в яких останній просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись приписами статті 128 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача 2.

На підставі частини 3 статті 160 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 22.06.2017.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 проходив військову службу за період з 07.09.1970 по 28.11.1992, що підтверджується Розрахунком вислуги років військовослужбовця (а.с. 28) та Витягом з послужного списку (а.с. 142).

Зі змісту даних документів вбачається, що позивач має вислугу 22 роки у календарному обчисленні.

Позивач звертався до відповідача 1 Гощанського об`єднаного районного військового комісаріату із заявою про надання статусу ветерана військової служби.

За результатами розгляду заяви позивача, відповідачем 1 надана відповідь про відсутність правових підстав для надання йому статусу ветерана військової служби від 11.05.2016 (а.с. 5).

Позивач також звертався до відповідача 2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з аналогічною заявою про надання статусу ветерана військової служби.

За результатами розгляду заяви, відповідачем 2 надана відповідь від 25.01.2016 (а.с. 49).

Вказані вище письмові відповіді обґрунтовані тим, що пункт 5 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998 (далі іменується Закон України №203/98-ВР), який визначає, що ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України: які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, був внесений до даної статті на виконання Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» №1763-IV від 15.06.2004 (далі іменується Закон України №1763-IV). Відтак, встановлення статусу ветерана військової служби за наявності 20 років служби в календарному обчисленні поширюється на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 01 січня 2004 року. Оскільки, позивач звільнений з військової служби 28.11.1992, тому на його не поширюється статус «ветерана військової служби».

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з позовом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктами владних повноважень в основу спірних рішень та дій, на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд зазначає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Статтею 5 Закону України №203/98-ВР в редакції від 24.03.1998 визначалося, що ветеранами військової служби визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 25 і більше років у календарному обчисленні і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України чи колишнього Союзу РСР, а також інваліди I та II груп, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист» №2373-III від 05.04.2001, внесені зміни до статті 5 Закону України №203/98-ВР (зміни набрали чинності 01.01.2002), а саме: ветеранами військової служби і ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України: 1) які бездоганно прослужили на військовій службі і в органах внутрішніх справ 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД; 2) інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю; 3) інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ 20 років і більше; 4) військові пенсіонери, нагороджені медаллю «Ветеран Збройних Сил СРСР» за законодавством колишнього Союзу РСР.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» №4-рп/2003 від 27.02.2003, надано офіційне тлумачення положень статті 5 Закону України №203/98-ВР.

В Рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2003 від 27.02.2003 вказано: «4. За Законом України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» набуття статусу ветерана органів внутрішніх справ не пов`язується з часом звільнення особи зі служби в цих органах. З тексту статті 5 Закону очевидно, що ветеранами органів внутрішніх справ визнаються особи за умови наявності таких фактів: громадянство України; бездоганна служба; 25 і більше років вислуги у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні); звільнення в запас або у відставку: а) відповідно до законодавства України, б) відповідно до законодавства колишнього Союзу РСР, в) відповідно до законодавства держав СНД. З цих положень саме норма «звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства ... колишнього Союзу РСР» буквально дає відповідь на спірне питання. У разі звільнення працівників органів внутрішніх справ після 1 січня 2002 року окремі нормативні акти колишнього СРСР іноді застосовуються лише для обчислення вислуги років (у тому числі на пільгових умовах), а сам акт звільнення в запас або у відставку здійснюється виключно на основі законодавства України або (в окремих випадках) держав СНД. Отже, припис статті 5, що тлумачиться, стосовно звільнення в запас або у відставку відповідно до законодавства колишнього Союзу РСР свідчить, що законодавець мав на увазі і тих громадян, які звільнилися з органів внутрішніх справ до 1 січня 2002 року. Таким чином, статус ветерана органів внутрішніх справ за умови наявності всіх інших названих вище підстав надається незалежно від часу виходу працівника цих органів у запас або у відставку. 5. Конституційний Суд України також дійшов висновку, що посилання на незворотність дії у часі законів і інших нормативно-правових актів при вирішенні питання про визнання громадян України ветеранами органів внутрішніх справ і надання їм установлених пільг є помилковим. Якщо факти громадянства України, бездоганної служби протягом 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) та звільнення у запас або відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД вже мали місце на час набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист», тобто на 1 січня 2002 року, то, якщо інше не зазначається законодавцем, вони обов`язково підпадають під дію цього Закону».

В подальшому Верховною Радою України прийнято Закон «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» №1763-IV від 15.06.2004 (набрання чинності 08.07.2004).

Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 1 Закону України №1763-IV, особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються такі гарантії соціального захисту: 12) військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, статус ветерана військової служби надається у разі вислуги 20 років і більше у календарному обчисленні або 25 та більше років у пільговому обчисленні.

Таким чином, стаття 5 Закону України №203/98-ВР, починаючи з 08.07.2004, викладена у наступній редакції: «Ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України:

1) які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

2) інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

3) інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 20 років і більше;

4) військові пенсіонери, нагороджені медаллю «Ветеран Збройних Сил СРСР» за законодавством колишнього Союзу РСР;

5) які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України».

Позивач зазначає, що за наявності стажу військової служби 20 і більше років (стаж військової служби позивача становить 22 роки), на нього розповсюджується дія пункту 5 статті 5 Закону України №203/98-ВР та пункту 12 Закону України №1763-IV, а відтак він має право на отримання статусу ветерана військової служби.

Проте, суд не погоджується з таким твердженням позивача та зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Прикінцеві положення Закону України №1763-IV: Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування. Поширити дію пункту 6 статті 1 цього Закону на осіб, звільнених зі служби (померлих) після 1 січня 2004 року, пунктів 2, 3, 4, 6, 7, 8, 9, 11, 12 цієї статті на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після цієї дати.

З наведеного вбачається, що дія пункту 12 статті 1 Закону України №1763-IV (військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, статус ветерана військової служби надається у разі вислуги 20 років і більше у календарному обчисленні або 25 та більше років у пільговому обчисленні), поширюється на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після цієї дати тобто дати набрання чинності Законом України №1763-IV 08.07.2004.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що законодавцем не змінено частину 1 статті 5 Закону України №203/98-ВР (які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД), а навпаки, статтю 5 доповнено пунктом 5 (які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України), на виконання Закону України №1763-IV.

Тобто стаття 5 Закону України №203/98-ВР містить одночасно дві підстави для можливості надання статусу ветерана військової служби, зокрема, пункт 1 та пункт 5, які визначають наявність різних строків перебування на військовій службі 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні), та відповідно 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні.

Суд зазначає, що у даному випадку дія пункту 5 статті 5 Закону України №203/98-ВР та пункту 12 статті 1 Закону України №1763-IV не може розповсюджуватися на позивача, оскільки дія даних пунктів поширюється лише на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 08.07.2004, про що чітко визначено у статті 3 Прикінцеві положення Закону України №1763-IV.

Натомість, суд зазначає, що дія пункту 1 статті 5 Закону України №203/98-ВР могла б розповсюджуватися на позивача в силу висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні №4-рп/2003 від 27.02.2003, за умови наявності таких фактів: громадянство України; бездоганна служба; 25 і більше років вислуги у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні); звільнення в запас або у відставку: а) відповідно до законодавства України, б) відповідно до законодавства колишнього Союзу РСР, в) відповідно до законодавства держав СНД.

Проте, у позивача відсутня вислуга 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні), оскільки вислуга років позивача становить 22 роки.

Таким чином, суд дійшов до наступного правового висновку: надання особі статусу ветерана військової служби за наявності у нього вислуги 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні, в порядку пункту 5 статті 5 Закону України №203/98-ВР, можливе лише у разі їх звільнення з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 08.07.2004. Особи, які звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД до 08.07.2004 мають право на отримання статусу ветерана військової служби в порядку пункту 1 статті 5 Закону України №203/98-ВР за наявності, зокрема, факту вислуги 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні).

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачами правомірно відмовлено позивачу у наданні статусу ветерана військової служби, а відтак заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 4, 7 12, 14, 86, 158 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов залишити без задоволення.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Суддя К.М. Недашківська