Справа № 826/10844/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

31 травня 2017 року 12:55 справа №826/10844/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Сомалі ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
третя особаГоловне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Громадянин Сомалі ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України), в якому просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 15 червня 2016 року №305-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2016 року адміністративну справу №826/10844/16, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання. Проведено необхідні дії, достатні для закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року закінчено підготовче провадження та призначено справу №826/10844/16 до судового розгляду.

В судовому засіданні 21 грудня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представники відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечили; сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Повідомленням від 04 липня 2016 року №160 відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, підставою відмови визначено рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2016 року №305-16.

Позивач вважає, що вищезазначене рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, повідомлення відповідача не відповідає вимогам частини тринадцятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та складене з порушенням частини другої статті 19 Конституції України. Окрім того, позивач зазначає, що відповідач в порушення вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не провів перевірку наявності та/або відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

Відповідач у письмовому запереченні проти позовних вимог зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, як наслідок, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Матеріали справи підтверджують, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Могадішо, Сомалі, громадянин Сомалі, шейхал за етнічною належністю, мусульманин-суніт за віросповіданням, без освіти, володіє тільки сомалійською мовою, неодружений, дітей не має. Документи, що посвідчують особу у позивача відсутні.

07 липня 2015 року позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини в країні походження - Сомалі, подав до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві належним чином оформлену заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за №181.

В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку позивач за допомогою перекладача заповнював при подачі заяви від 07 липня 2015 року, зазначено, що країну громадянської належності позивач залишив 01 квітня 2015 року, нелегально автомобільним транспортом.

Через Ефіопію та Російську Федерації 20 червня 2015 року позивач потрапив нелегально на територію України та 07 липня 2015 року звернувся до третьої особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив: "Я уехал с Родины из-за гражданской войны и Аш-шабаб, которые пришли ко мне домой и угрожали меня убить из оружия, если я не буду сотрудничать с ними. Их было 3 человека, и я узнал одного из них - своего соседа, с которым мы вместе играли в футбол. Они мне сказали: "Если ты не будешь с нами сотрудничать, как твой друг, то мы тебя убъем, и мы знаем, что ты из клана-меньшинства". Я попросил боевиков из группировки Аш-Шабаб дать мне срок поговорить с родителями. Они мне дали 2 недели. Мне удалось уехать через пять дней сначала в Ефиопию, потом в РФ и Украину".

Аналогічні пояснення щодо побоювання переслідувань з боку терористичного угруповання Аш-Шабаб, а також загрози загальнопоширеного насильства у ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту позивач надав під час співбесіди від 23 липня 2015 року, додаткових співбесід від 02 вересня 2015 року, 04 травня 2016 року.

Листом від 22 вересня 2015 року №11926 Головне Управління СБУ у місті Києві та Київській області повідомило відповідача, що стосовно громадянина Сомалі ОСОБА_1 відсутня інформація, яка згідно статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем що особою, яка потребує додаткового захисту.

23 травня 2016 року за результатами розгляду особової справи позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що заявником не доведено обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

07 липня 2016 року позивач отримав повідомлення третьої особи від 04 липня 2016 року №160 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2016 року №305-16.

Рішення відповідача від 15 червня 2016 року №305-16 мотивоване тим, відсутні умови, передбачені пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Обґрунтовуючи свої заперечення на позовну заяву, відповідач зазначає, що інформація, повідомлена позивачем містила суперечливі дані, оскільки відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 липня 2015 року країну громадянської належності позивач залишив 01 квітня 2015 року, нелегально автомобільним транспортом, однак, згідно протоколу співбесіди від 04 травня 2016 року датою залишення країни постійного проживання позивач вказав січень 2015 року.

Окрім того, відповідач посилається на те, що згідно протоколу співбесіди від 04 травня 2016 року позивач повідомив про бажання потрапити до країн Європейського Союзу та небажання залишитися на території України, тим самим підтверджуючи дійсну мету звернення до органів міграційної служби, а саме отримати можливість тимчасово легалізуватися на території України.

Відповідач також вказує у запереченнях на адміністративний позов на те, що завдяки знайденій інформації у відкритих інтернет-джерелах з'ясовано, що уряду Сомалі повністю вдалося визволити столицю м. Могадішо від бойовиків терористичного угрупування "Аль-Шабаб".

Окружний адміністративний суд міста Києва погоджується з позовними вимогами громадянина Сомалі ОСОБА_1, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі по тексту - Положення) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 2 Положення Державна міграційна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Окрім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Обґрунтовуючи своє звернення із заявою про надання статусу біженці позивач посилається на те, що згідно інформації наданої Радіо Свобода 26 червня 2016 року, яка доступна російською мовою за веб-посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/57834b734.html: "Исламистская группировка "Аш-Шабаб" взяла на себя ответственность за нападение на отель в Могадишо, столице Сомали. Убито 15 человек, ранены не менее двадцати.

Автомобиль со смертником припарковался в субботу днем у отеля Naso-Hablod, на севере Могадишо, у дороги, ведущей к аэропорту. После взрыва в здание ворвалась вооруженная группа и захватала заложников. По словам свидетеля, уже в фойе джихадисты начали беспорядочно стрелять в постояльцев. Среди жертв есть сотрудники отеля, работавшие снаружи, они погибли при взрьіве автомобиля. Прибывшая полиция штурмовала здание и, как сообщил агентству Reuters представитель полиции, многим заложникам удалось бежать запасной выход.

В последние несколько лет экстремисты из "Аш-Шабаб", ведущие борьбу с правительственными войсками Сомали, усилили нападения во время священного месяца Рамадан. 2 июня отряд джихадистов захватил отель Аmbassador в центре Могадишо, погибли не менее 20 человек, среди которых два сомалийских депутата, не менее 60 человек получили ранения.

В настоящее время Сомали входит в число так называемых "несостоявшихся государств", которые не могут самостоятельно поддерживать свой политический и экономический строй. После падения режима ОСОБА_5 в 1991 году республика Сомали перестала существовать как единое государство. Правительство, признанное международным сообществом и находящееся в Могадишо, контролирует лишь часть этого города и несколько окрестных районов. Остальные районы Сомали находятся под контролем различных группировок, включая и радикальные исламистские".

Окрім того, згідно докладу генерального секретаря Ради Безпеки по Сомалі від 09 травня 2016 року, S/2016/430, який доступний російською мовою за посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/573abc924.html: "Развитие событий в обпасти безопасности.

10. В первой половине отчетного периода обстановка в плане безопасности ухудшилась в связи с умастившимися ассиметричными и обычнымн нападениями боевиков группировки "Аш-Шабаб".

11. В Могадишо возросло количество политических убийств, пик которых пришелся на апрель, при этом чаще всего объектами покушений становились сотрудники сомалийского правительства. В отчетный период имело место три крупных нападения. Атаки боевиков на пляж Лидо в Могадишо 21 января и на гостиницу Лиги молодежи Сомали и Парк мира 26 февраля унесли жизни более 45 человек, среди которых был один национальный сотрудник Организации Объединенных Наций, и еще 80 человек было ранено. "Аш- Шабаб" взяла на себя ответственность как за эти нападения, так и за скоординированный двойной теракт, произошедший 28 февраля в Байдабо, область Бай, и унесший жизни 30 человек, еще 60 человек были ранены. Другое тревожное известие пришло с пропагандистского веб-сайта "Исламского государства Ирака и Леванта" (ИГИЛ), сообщившего, что 25 апреля боевики ИГИЛ совершили свою первую вылазку на территории Сомали, атаковав автоколонну АМИСОМ на окраине Могадишо с применением самодельного взрывного устройства.

13. Две неудавшиеся попытки совершения террористических актов продемонстрировали новую тактику "Аш-Шабаб". 2 февраля на борту коммерческого рейса из Могадишо в Джибути сработало взрывное устройство, спрятанное внутри портативного компьютера. 7 марта небольшой взрыв произошел в аэропорту Беледуэйне во время досмотра багажа военнослужащими АМИСОМ. Взрывчатые вещества были обнаружены внутри компьютерной аппаратуры в составе груза, ожидавшего отправки в Могадишо.

Права человека

50. В результате операций сил безопасности, согласно сообщениям, были убиты или ранены 105 мирных жителей, из них 28 погибли и 45 получили увечья по вине Сомалийских сил безопасности; 3 погибли по вине АМИСОМ и 29 погибли в результате авиаударов Кенийских вооруженных сил, действовавших на двусторонней основе. Кроме того, сообщалось, что два мирных жителя получили ранения из-за вертолетных ударов с воздуха, нанессенных ВВС Соединенных Штатов. Был документально зафиксирован один случай изнасилования, к которому был причастен сотрудник Сомалийских сил безопасности. По вине боевиков группировки "Аш-Шабаб" или неустановленных лиц в общей сложности погибли 121 человек и ранения получили 230 человек.

52. В порядке приведення в исполнение смертных приговоров было произведено 17 казней, включая казнь 7 человек в Сомалиленде (из которых 3 были гражданскими лицами), 4 в Могадишо и 2 в Пунтленде. Четыре человека были казнены властями в суммарном порядке без соблюдения процессуальных гарантий (один - временной администрацией Юго-Запа и три - временной администрацией в Джуббе).

53. На открытом процессе Военный суд первой инстанции в Могадишо приговорил к смерти ОСОБА_6, бывшего журналиста группировки "Аш- Шабаб" и сотрудника СМИ, за его причастность к убийству по меньшей мере пяти журналистов. 26 марта Высший военный суд в Могадишо утвердил смертний приговор, который был приведен в исполнение 11 апреля".

Як повідомив позивач відповідачеві під час співбесід, він відносить до національності шейхал та має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини в країні походження - Сомалі, покинув країну походження через громадянську війну та погрози зі сторони представників Аш-Шабааб, які намагалися його змусити до співробітництва.

Окрім переслідувань за ознакою належності до етнічної групи шейхал, позивач також побоюється загрози загальнопоширеного насильства та порушення прав людини в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту, побоювання позивача жодним чином не прокоментовано відповідачем.

Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що існують загальновизнані офіційні документи та доповіді міжнародних організацій, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сомалі та свідчать про грубе і систематичне порушення прав людини, небезпеки для життя і здоров'я, оскільки влада Сомалі не здатна забезпечити захист позивачеві від систематичного порушення прав людини та жорстокого ставлення суспільства, як до представника клану меншин Шейхал.

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності - Сомалі через суб'єктивні та об'єктивні причини.

Свою відмову позивачу відповідач обґрунтовує тим, що частиною сьомою статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Інформація, отримана управлінням у справах біженців, ґрунтується, винятково, на усних заявах позивача.

Проте, суд звертає увагу, що відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" №1 при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

У справах щодо шукачів притулку Європейський суд неодноразово наголошував на тому, що для дотримання вимог статті 13 у поєднанні зі статтею 3 Держави-учасниці Конвенції повинні гарантувати існування в теорії та на практиці на національному рівні ефективних методів правового захисту для розгляду скарг шукачів притулку про можливе порушення їх прав у разі повернення до країни походження. Суд зазначав, що такий засіб правового захисту повинен забезпечувати ретельний та глибокий аналіз національними органами скарг про обґрунтовані побоювання тортур, жорстокого чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання стосовно шукача притулку в разі його повернення (справа М.С.С. проти Бельгії та Греції, № 30696/09, рішення Великої Палати від 21 січня 2011 року; Шамаєв та інші проти Грузії та Росії, № 36378/02, рішення від 21 квітня 2005 року; Джабарі проти Туреччини, №40035/98, рішення від 11 липня 2000 року). Так зокрема, у справі Якубов проти Росії (№7265/10, рішення від 8 листопада 2011 року) Суд дійшов висновку, що ігнорування міграційними органами та національними судами заяв заявника щодо ризику бути підданим поводженню, що суперечить статті 3 Конвенції, у разі повернення до країни громадянства, підкріплених, зокрема, відповідними звітами міжнародних організацій, призвело до порушення вимог статті 13 Конвенції у поєднанні зі статтею 3 Конвенції.

Обґрунтовуючи свою відмову відповідач посилається на інтернет-сайти, з яких вбачається, що уряду Сомалі повністю вдалося визволити столицю м. Могадішо від бойовиків терористичного угрупування "Аль-Шабаб".

Відповідно до вимог частини восьмої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно із частиною п'ятою статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідно до частини шостої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, жодних доказів звернення відповідача стосовно перевірки вищезазначених суперечностей шляхом звернення до Міністерства закордонних справ України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян в матеріалах особової справи позивача не міститься.

Відповідно до положень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 16 березня 2012 року №3, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях. При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Як наслідок, посилання відповідача на нерелевантні та неактуальні джерела, без будь-якої перевірки їх компетентності, не беруться судом до уваги.

У запереченнях на адміністративний позов відповідач також посилається на те, що відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 липня 2015 року країну громадянської належності позивач залишив 01 квітня 2015 року, нелегально автомобільним транспортом, однак, згідно протоколу співбесіди від 04 травня 2016 року датою залишення країни постійного проживання позивач вказав січень 2015 року, що на думку відповідача свідчить про наявність розбіжностей у твердженнях позивача, а, отже, інформація, надана позивачем щодо дати залишення країни постійного проживання може бути неправдивою та недостовірною.

Окрім того, згідно протоколу співбесіди від 04 травня 2016 року позивач повідомив про бажання потрапити до країн Європейського Союзу та небажання залишитися на території України, проте і протоколі співбесіди від 23 липня 2015 року зазначено, що позивач хоче залишатися в Україні, навчатися, працювати, законно та безпечно жити в Україні.

Окружний адміністративний суд міста Києва не бере до уваги вищезазначені посилання відповідача, оскільки відповідачем не надано докази кваліфікації перекладача позивача під час співбесід, матеріали справи підтверджують, що позивач неодноразово скаржився відповідачу на якість перекладу та перекладача, проте відповідач не здійснив жодних дій для перевірки відповідей позивача, а також не вчинив жодних дій для надання позивачу перекладача належної кваліфікації.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Однак, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про існування обставин, що передбачені частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту".

Таким чином, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин справи та ситуації, що склалась у країні походження позивача.

У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає оскаржуване рішення відповідача таким, що прийнято неправомірно та підлягає скасуванню, а адміністративний позов задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність його дій у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а також за умови відсутності порушеного права, адміністративний позов Громадянина Сомалі ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Громадянина Сомалі ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2016 року №305-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов