Справа № 813/593/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5614/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 Прокуратури України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 прокуратури України, прокуратури Житомирської області (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної казначейської служби України) про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_4 прокуратури України на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі в сумі 157 746, 00 грн, за період з 31.03.2016 по 28.02.2017.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року адміністративний позов було задоволено частково. Вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_4 прокуратури України на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі в сумі 146 708,10 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_4 прокуратура України подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що оскаржуване судове рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також з неповним зясуванням всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон повязує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском звільненого до роботи. При цьому, суд має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі. Натомість судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 прокуратурою України постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 не виконано, наказу про поновлення ОСОБА_1 не видано, фактичного допуску його до роботи не відбулося, а тому відсутні підстави для виплати середнього заробітку або різницю заробітку за час затримки. Крім того, позивач не скористався правом звернення до органів виконавчої служби, не надав жодних належних та допустимих доказів, які б засвідчили відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність. Тому просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2017 та прийняти нову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 по справі № 813/1167/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2016, було вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Житомирської області з 27.02.2015 та стягнуто з ОСОБА_4 прокуратури України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 182 882,70 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 31.03.2016 по 12.02.2017 в сумі 146 708,10 грн, оскільки відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів виконання рішення суду у вказаний період в частині поновлення позивача на посаді, що підлягала негайному виконанню. Крім того, судом першої інстанції не було надано оцінку в частині позовних вимог з 13.02.2017 по 28.02.2017, оскільки такі обґрунтовані періодом вже після відкриття провадження у даній справі, а предметом судової діяльності є спір (спірні правовідносини), що виникли до відкриття провадження у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць підлягають до негайного виконання.

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Із змісту наведеної норми слідує, що обовязок виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, є видом відповідальності роботодавця за дії, повязані із такою затримкою.

Пленум Верховного Суду України у пункту 34 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснив, що за правилами статті 24 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Судом першої інстанції було встановлено та не заперечується сторонами, що наказ про прийняття ОСОБА_1 на роботу відповідно до постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2016, на час звернення до суду із даним позовом, відповідачем не видавався та останнього не було поновлено на роботі.

Обєктивних причин, відповідно до яких судове рішення про поновлення на роботі не було виконано матеріали справи не містять.

Вказані обставини свідчить про порушення відповідачем вимог чинного законодавства щодо негайного виконання судових рішень про поновлення на посаді.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання судового рішення про поновлення позивача на роботі в період з 31.03.2016 по день звернення до суду 12.02.2017 та прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за весь період затримки виконання рішенні суду про поновлення на роботі в сумі 146 708,10 грн.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України щодо застосування зазначених норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду України від 23.06.2015 по справі № 21-63а15.

Мотиви апеляційної скарги в тій частині, що позивач не скористався правом звернення до органів виконавчої служби, що виключає вину роботодавця у невиконанні рішення суду про його поновлення на роботі, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки, як згадувалось вище, в контексті положень пункту третього частини першої статті 256 КАС України, постанови суду по вказаній категорії справ підлягають негайному виконанню.

Інші аргументи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному зясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 Прокуратури України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року по справі № 813/593/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7

Повний текст ухвали складено 23.06.2017.