Справа № 161/16132/16-а,2-а/161/241/17
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/2976/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Хобор Р.Б., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання Мацьків М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року у справі № 161/16132/16-а за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради, Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради про визнання рішення та дій протиправними, -

В С Т А Н О В И В :

01 грудня 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до виконкому Луцької міської ради, Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради про визнання рішення та дій протиправними.

Позовні вимоги мотивує тим, що в 2007 році ним було встановлено малу архітектурну форму (торговий кіоск №9) на території автостанції № 1 по вул..Конякіна,39 у м. Луцьку. Даний кіоск належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2005 року. Вказує, що об'єкт торгівлі (торговий кіоск) розміщений на території автостанції № 1 на підставі дозволу №255 на розміщення об'єкта торгівлі, виданого 01.03.2007 року департаментом підприємництва відділу розвитку підприємництва Луцької міської ради Волинської області, на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.03.2007 року № 138-1 та відповідно до умов зазначеного дозволу має необмежену дію Крім того, 20.12.2007 року ніж ним та ВАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» (правонаступник ПАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій») укладено договір № 37-2008 по обслуговуванню кіоску, що знаходиться на території автостанції № 1, та за умовами якого вступає в дію з 01.01.2008 року та має невизначений термін дії. Однак, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року № 620-12 «Про демонтаж тимчасової споруди на Конякіна,39» зобов'язано його протягом 7 днів демонтувати тимчасову споруду , що розташована без відповідних правовстановлюючих та дозвільних документів на Конякіна,39 (торговий кіоск на території автостанції № 1), та відновити благоустрій території». Крім того, даним рішенням доручено Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради, у разі невиконання ним пункту 1 рішення, демонтувати тимчасову споруду в законом встановлений спосіб та метод. 28 жовтня 2016 року працівниками департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради було проведено демонтаж торгового кіоску №9 на вул..Конякіна,39 в м. Луцьку. Зазначає, що був присутній при демонтажі та на його очах було пошкоджено кіоск та товар, який у ньому знаходився. Дане рішення вважає протиправним, оскільки торговий кіоск не є самовільно встановленою спорудою, рахується у його власності та встановлений на підставі чинного на дату встановлення законодавства. На підставі викладеного просить визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 620-12 від 07.10.2016 року «Про демонтаж тимчасової споруди на вул..Конякіна,39», визнати протиправними дії Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради щодо демонтажу тимчасової споруди (кіоску), що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул..Конякіна,39, вчинені 28 жовтня 2016 року.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки дане рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таке, що неповно відображає обставини, які мають істотне значення для даної справи.

Апелянт зазначає,що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те,що дозвіл №255 від 01.03.2007 року не є законною підставою для розміщення ним торгового кіоску , оскільки проаналізувавши рішення Луцької міської ради від 04.07.2007 року №15/17, від 27.12.2006 року №9/22, від 12.03.2010 року №54/1, від 15.10.2008 року №31/16 випливає,що цими актами було скасовано вид дозвільного документу дозвіл на розміщення обєктів торгівлі та сфери послуг, а не конкретні дозволи, які були видані в порядку,передбаченому цими рішеннями.

Також апелянт вказує,що судом першої інстанції не було враховано п.2.35. Порядку №244 від 21.10.2011 року,згідно з яким для провадження підприємницької діяльності документація щодо встановлення тимчасових споруд,видана до набрання чинності Порядку,дійсна до закінчення терміну її дії. Як вбачається з дозволу №255 на розміщення обєкта торгівлі від 01.03.2007 року, він є дійсним без обмежень, в судовому порядку не скасований, не скасоване рішення Луцької міської ради №138-1 від 01.03.2007 року на підставі якого видавався даний дозвіл.

Просить скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 01.03.2007 року позивачем було розміщено на території автостанції №1 у м. Луцьку за адресою: вул. Конякіна,39 торговий кіоск №9,який належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2005 року.

Вказаний обєкт торгівлі розміщений позивачем на підставі дозволу №255, виданого 01.03.2007 року департаментом підприємництва відділу розвитку підприємництва Луцької міської ради Волинської області, на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.03.2007 року №138-1.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради 07.10.2016 року № 620-12 «Про демонтаж тимчасової споруди на вул..Конякіна,39» зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1протягом 7 днів демонтувати тимчасову споруду , що розташована без відповідних правовстановлюючих та дозвільних документів на вул..Конякіна,39 (торговий кіоск на території автостанції № 1), та відновити благоустрій території», доручено Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради (ОСОБА_2Я.) довести рішення у триденний термін з дати його ухвалення до відома фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, у разі невиконання ним пункту 1 рішення, демонтувати тимчасову споруду в законом встановлений спосіб та метод (а.с.17).

Також, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач був належним чином повідомлений про демонтаж у встановлений законом спосіб, та в термін наданий йому для самостійного виконання рішення Луцької міської ради про демонтаж тимчасової споруди, ОСОБА_1 не виконано, а тому працівники департаменту муніципальної поліції діяли в межах правового поля та на підставі Положення про департамент муніципальної поліції, затвердженого рішенням Луцької міської ради від 30.07.2016 року № 76/143.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини регулюються положеннями Конституції України, Земельного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні»; «Про благоустрій населених пунктів»; «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядком розміщення тимчасових споруд, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244.

Так, відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України міська рада є єдиним органом, якому надано право розпоряджатись землями територіальної громади та надавати їх у користування, власність, оренду.

Згідно статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та іншими організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно статей 20, 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» організація благоустрою та самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, рішення яких є обов'язковими на відповідній території.

Згідно зі ст.13 цього ж Закону на об'єктах благоустрою забороняється в т.ч. самовільно встановлювати павільйони, кіоски.

Рішення ухвалене відповідно до ст.ст. 30, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 31, 34 Закону України «Про оренду землі», ст. 16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, пунктів 9.3,9.4 Правил благоустрою міста Луцька, затверджених рішенням Луцької міської ради від 29.07.2009 № 44/2, виконавчий комітет міської ради.

Приймаючи вищезазначене рішення відповідачами була перевірена законність розміщення тимчасових споруд на території, що була надана на умовах договору оренди ВАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» для обслуговування автостанції терміном на 10 років, який не був продовжений, дозвільні документи щодо розміщення тимчасових споруд на вул..Конякіна,39 та інформація щодо укладених договорів оренди землі на інші земельні ділянки на вул..Конякіна,39 відсутні (а.с. 48-51).

Таким чином, представлені суду позивачем документи, які були виготовлені ним для отримання дозволу на розміщення торгового кіоску, не є підтвердженням права користування земельною ділянкою, на якій він розміщений.

Твердження позивача про те, що торговий кіоск в якому він здійснює підприємницьку діяльність, розміщений на законний підставах, а саме на підставі дозволу №255, виданого на підставі рішення виконавчого комітету від 01.03.2007 року № 138-1, суперечить вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Рішенням Луцької міської ради від 04.07.2007 № 15/17 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2006 9/22 «Про збір за видачу дозволу на розміщення об'єктів торгівлі та сфери послуг в м. Луцьку» та від 12.03.2010 року № 54/1 «Про втрату чинності рішення Луцької міської ради від 15.10.2008 № 31/16 «Про дозвіл на розміщення на території об'єктів благоустрою будівель і споруд соціально-культурного, побутового, торговельного та іншого призначення» такі документи, як дозвіл на розміщення об'єктів торгівлі та сфери послуг та дозвіл на розміщення на території об'єктів благоустрою будівель і споруд соціально-культурного, побутового, торговельного та іншого призначення відмінені.

Відповідно до п. 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244, що розроблений на виконання ч. 4 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набув чинності з 01.01.2012 року, підставою для розміщення тимчасових споруд є паспорт прив'язки, який видається органами містобудування та архітектури за встановленою чинним законодавством формою.

Після внесення відповідних змін у законодавство, а також враховуючи, що торговий кіоск позивача розміщений на орендованій ВАТ «ВОПАС 10799» земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності Луцької міської ради та відповідно до Правил благоустрою міста Луцька, затверджених рішенням Луцької міської ради від 29.07.2009 № 44/2, позивачем не було дотримано існуючого порядку розміщення та функціонування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, а саме, позивач не звертався із заявою до управління містобудування та архітектури Луцької міської ради за отриманням паспорту прив'язки.

Крім того, відповідно п. 29 Договору оренди землі від 10.02.2005 року укладеного між Луцькою міською радою та ВАТ «ВОПАС 10799» орендар має право на передачу орендованої земельної ділянки або її частини у суборенду без змін цільового призначення за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду (а.с. 52-53).

Однак, договір суборенди між ВАТ «ВОПАС 10799» та ФОП ОСОБА_1 не укладався, що не заперечується самим позивачем.

Пунктом 9.3.5 «Правил благоустрою міста Луцька» передбачено, що тимчасові споруди, які розміщені без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, з відхиленням від проекту, вважаються самочинно розміщеними, а використання земельної ділянки класифікується як самовільне зайняття землі. Вищезазначені об'єкти підлягають демонтажу за кошти особи, що здійснила встановлення. Якщо особа, що здійснила самовільне встановлення тимчасових споруд, не здійснила демонтаж у визначені строки, демонтаж тимчасових споруд здійснюється в порядку, встановленими цими Правилами.

Таким чином, відсутність документа що посвідчує право на земельну ділянку є підставою для демонтажу тимчасової споруди, а відповідна земельна ділянка підлягає приведенню у попередній стан та поверненню власнику.

Також, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач був належним чином повідомлений про демонтаж у встановлений законом спосіб, та в термін наданий йому для самостійного виконання рішення Луцької міської ради про демонтаж тимчасової споруди, ОСОБА_1 не виконано, а тому працівники департаменту муніципальної поліції діяли в межах правового поля та на підставі Положення про департамент муніципальної поліції, затвердженого рішенням Луцької міської ради від 30.07.2016 року № 76/143.

Разом з тим, суд вважає, що виконання оскаржуваного рішення не порушило право власності позивача, оскільки торгівельний кіоск є тимчасовою спорудою виготовленою з полегшених конструкцій та не пов'язана із землею фундаментом, а доводи позивача про те, що кіоск є об'єктом нерухомого майна не підтверджується відповідними документами.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи суд першої інстанції вважає, що відповідач, користуючись наявними у нього повноваженнями, правомірно прийняв оскаржуване рішення, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та чинними нормативно-правовими актами. Одночасно з тим позивач не навів суду обставин, які б слугували підставою для задоволення позову.

На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради, Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради про визнання рішення та дій протиправними, слід відмовити

Колегія суддів погоджується з таким висновком та аргументами суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ст.12 Земельного Кодексу України розпорядження землями територіальної громади на території сіл, селищ, міст належить до повноважень сільських, селищних, міських рад та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу.

У відповідності до ст.125 Земельного Кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації; право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації; приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно ст.31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендаря. Тому зобовязання повернути земельну ділянку її власнику є зобовязанням, яке виникає на підставі та у строки, що передбачені договором.

Відповідно до п.2.35 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва ти житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244, документація щодо встановлення тимчасових споруд, видана до набрання чинності цим Порядком, дійсна до закінчення її терміну дії.

Проаналізувавши та системно дослідивши рішення Луцької міської ради від 04.07.2007 року №15/17, від 27.12.2006 року №9/22, від 12.03.2010 року №54/1, від 15.10.2008 року №31/16 колегія суддів не погоджується з висновком апелянта про те,що цими актами було скасовано вид дозвільного документу дозвіл на розміщення обєктів торгівлі та сфери послуг, а не конкретні дозволи, які були видані в порядку, передбаченому цими рішеннями..

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на те,що рішенням Луцької міської ради № 42/1 від 24.06.2009 року затверджено містобудівну документацію «Генеральний план міста Луцька», якою не визначено розміщення кіосків, в тому числі кіоску №9, по вул..Конякіна,39 у м. Луцьку.

Дослідивши матеріали справи та додані документи колегія суддів прийшла до висновку, що докази про отримання позивачем правовстановлюючих документів на земельну ділянку відсутні.

Відповідно до п.42 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Статтею 30 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить організація благоустрою населених пунктів.

Стаття 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачає, що акти прийняті відповідною радою та законні вимоги органів та посадових осіб є обовязковими для виконання громадянами зокрема, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Керуючись вищенаведеним колегія суддів вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки оскаржуване рішення та дії при його виконанні були здійсненні у відповідності, спосіб та у межах встановлених законодавством, що в свою чергу не порушило право власності чи будь яких охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі,не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які спростовують правову позицію суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суду вважає, що даний адміністративний позов є безпідставним, не обґрунтованим і не підлягає до задоволення.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при вирішенні оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року у справі № 161/16132/16-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Повний текст судового рішення виготовлено 22.06.2017 року.