Справа № 809/366/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5843/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області (Далі - УМВС в Івано-Франківській області) про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив стягнути з УМВС в Івано-Франківській області в особі ліквідаційної комісії на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку і доплату за понаднормову роботу за період з 07.11.2015 по день постановлення рішення.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.04.2017 адміністративний позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, УМВС в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що оскаржувана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції при обрахунку ОСОБА_1 розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, повинен брати одноденний заробіток, що становить 145,19 грн, який був встановлений постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.10.2016 по справі № 809/708/16. Крім того, УМВС в Івано-Франківській області не погоджується із судовим рішенням щодо розрахунку кількості робочих днів затримки виплати, оскільки вказана постанова від 06.10.2016 набрала законної сили 02.02.2017, а тому потрібно було здійснювати обрахунок з цієї дати, а не з 07.11.2015, оскільки до вступу в закону силу постанови у Ліквідаційної комісії не було правових підстав проводити виплати. Тому просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.04.2017 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні його адміністративного позову.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 10.05.2005 по 06.11.2015.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.10.2016 по справі № 809/708/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017, було вирішено стягнути з Ліквідаційної комісії УМВС України в Івано-Франківський області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 12622,82 грн та доплату за відпрацьовані години в нічний час, вихідні та святкові дні в сумі 10632,23 грн. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в силу положень ст. 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Під час розгляду справи встановлено, що при звільненні позивача, з ним не було проведено повного розрахунку сум, які належали до виплати. При цьому, відповідачем не доведено відсутності його вини в нездійсненні таких виплат.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

За змістом ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15 прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України, при цього визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Верховний Суд України зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Крім того, у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 Верховний Суд України зазначив, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У постанові від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16 Верховний Суд України вказав, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників, як наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, матеріалами справи не підтверджується проведення розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні, а тому колегія суддів вважає, що відповідачем було допущено порушення вимог статей 116 та 117 КЗпП України в частині строків виплати компенсації за невикористану відпустку і доплату за понаднормову роботу при звільненні з органів УМВС України в Івано-Франківській області.

При цьому, беручи до уваги ту обставину, що на момент вирішення справи доказів проведення відповідного розрахунку УМВС України в Івано-Франківській області в особі ліквідаційної комісії надано не було, колегія судів приходить до висновку, що час затримки виплати слід обраховувати з 07.11.2015 за правилами ст. 117 КЗпП України по 10.04.2017 (день винесення судом рішення у справі) та з врахуванням середньоденного грошового забезпечення в сумі 189,72 грн, відповідно до довідки інформаційного характеру, виданої ліквідаційною комісією про розрахунок середнього та середньомісячного грошового утримання старшого слідчого Гунька В.М.

Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку складає 67 919,76 грн.

Оскільки вимоги позивача були задоволені частково згідно постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.10.2016 по справі № 809/708/16, суд першої інстанції вірно визначив розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (тривалості затримки, поведінки відповідача у спірних правовідносинах) та, враховуючи принцип співмірності, зменшив суму грошового забезпечення за час затримки розрахунку пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

У відсотковому відношенні розмір невиплачених сум при звільненні становить 88,4%.

Інші аргументи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року по справі № 809/366/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський

Повний текст ухвали складено 23.06.2017.