Справа № 653/643/17
Суддя: Крапівіна О. П.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №: 653/643/17
Провадження № 2-а/653/33/17
П О С Т А Н О В А

іменем України

31.05.2017 м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

судді Крапівіна О.П.

при секретарі Пшенична В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеську справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генічеського обєднаного управління пенсійного фонду України Херсонської області про зобовязання призначити виплату пенсії за віком

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просив зобовязати Генічеське обєднане управління пенсійного фонду України Херсонської області призначити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з23.02.2016 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначив, що до 1992 р. ОСОБА_1, проживалав АР Крим. В 1992 році ОСОБА_1 виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю.

23.02.2016 р. представник ОСОБА_1 звернувся до Генічеського обєднаного управління пенсійного фонду України Херсонської області із заявою про призначення виплати пенсії за віком. Але 20.09.2016 року відповідач відмовив у призначенні пенсії ОСОБА_1, на підставі того, що позивач не зареєстрований на території України, та має зявитися до органу Пенсійного фонду України виключно особисто.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник Генічеського обєднаного управління пенсійного фонду України Херсонської області, у судовому засіданні надала письмові заперечення та усні пояснення, зазначила, що позов є необґрунтованим, та що відповідач не може призначити виплату пенсії позивачу. Пояснила, що позивачем не надано оригіналів документів, при подачі заяви про призначення пенсії.

Судом встановлені фактичні обставини справи та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджується, паспортом серії CD089354

Судом встановлено, що 23.02.2016р. уповноважений представник позивача, діючий на підставі нотаріально посвідченої довіреності, особисто звернувся до відповідача із заявою ОСОБА_1, щодо призначення виплати позивачу пенсії. До заяви додано необхідні документи, що підтверджують право позивача на призначення виплати пенсії. Факт особистого звернення з нотаріально посвідченою заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 разом із усіма необхідними документами, підтверджений відбитком штампу відповідача, та не заперечується сторонами у судовому засіданні.

Звернення до Генічеського обєднаного управління пенсійного фонду України Херсонської області, як до управління, яке уповноважене по суті розглянути заяву про призначення пенсії з прийняттям відповідного рішення, відповідає чинному законодавству, оскільки Постановою Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 р. №13-4 до Генічеське обєднане управління пенсійного фонду України Херсонської областів числі інших пенсійних управлінь, визначено правонаступником управлінь окупованого Криму.

Позивач, у звязку з ігноруванням відповідача на вищевказане звернення, звернулась безпосередньо до Пенсійного фонду України, із зверненням про передання своєї заяви про призначення пенсії до уповноваженого управління ПФУ. На дане звернення позивач отримала відмову, яку оскаржила у суді.

Відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва, від 03.08.2016 року, Пенсійний фонд України був зобовязаний передати заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії уповноваженому територіальному органу для розгляду.

20.09.2016 року відповідач відмовив у призначенні пенсії ОСОБА_1, (відмова на заяву 23.02.2016 року) на підставі того, що позивач не зареєстрований на території України, та має зявитися до органу Пенсійного фонду України виключно особисто.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В послідуючому рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІУ щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України, тобто неконституційними. Зазначені положення Закону № 105 8-І Vвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На підставі наведеного, з дня набрання чинності Рішенням КСУ №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІУ виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Згідно частини 2 статті 49 Закону № 1058-ІУ поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Пунктом 1 частини 1 статті З Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 р. № 1207-УІІ сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначено тимчасово окупованою територію.

Частиною 2 ст. 7 названого Закону передбачено, що виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсій га інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до пункту 14-4 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України № 1058-ІУ громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014р. №234 (далі - Порядок).

Згідно пункту 2 цього Порядку пенсійне забезпечення осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та надання таким особам соціальних послуг здійснюються визначеними Пенсійним фондом України головними управліннями Пенсійного фонду України, а осіб, які отримують пенсію відповідно до інших законодавчих актів, - управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах.

Постановою правління Пенсійного фонду України №13-4 від 07 липня 2014 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за № 804/25581, головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області визначено органом, що здійснює пенсійне забезпечення та надає соціальні послуги особам, які прожинають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом пунктів 3,4 Порядку особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон). За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред'являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально. Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Відповідно до пункту 6 Порядку переказ пенсії особам проводиться за умови подання щороку до 31 грудня територіальному органові документа про посвідчення факту, що фізична особа є живою, або паспорта громадянина України (паспорта громадянина України для виїзду за кордон). У разі неподання зазначених документів виплата пенсії припиняється з 1 січня наступного року та поновлюється після їх подання.

Порядок звернення осіб за призначенням (перерахунком), поновленням виплати пенсії особам, переведенням з одного виду пенсії на інший, наданням соціальних послуг, а також підтвердження факту неодержання пенсії та соціальних послуг від органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики.

Згідно Конституції України, ратифікованої Україною Конвенції прав людини, рішення Європейського суду з прав людини у справі «CaseofPichkur v. Ukraine», справа №10441/06, рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, рішення Верховного суду України від 19.05.2015 року, підзаконний акт, яким в даному випадку є Постанова Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234, не може звужувати та обмежувати встановлене Законом право на пенсійне забезпечення особи фактом місця її проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також не допускається звуження чи обмеження підзаконним актом, таким як Постанова Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234, права на пенсію чи реалізацію права на пенсію за фактом місця проживання людини.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь яку країну, включаючи свою власну. Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009, заборонено дискримінувати пенсіонера по факту місця проживання останнього.

Суд не приймає доводи відповідача в судовому засіданні стосовно неможливості призначити позивачеві пенсійні виплати через особисту відсутність, оскільки вважає, що правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на виплату пенсії засновані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, про що свідчить позиція Європейського Суду у справі YvonnevanDuym v. Home Office (Case 41/74 vanDuym v. Home Office), згідно якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом «відповідальності держави», який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (у даному випадку, щодо неврегульованості окремих питань пенсійного забезпечення) для запобігання відповідальності.

Така правова позицію кореспондується з рішенням Верховного суду України від 19.05.2015 року, в якому зазначено, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має призначити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Більш того, суд зазначає, що від дати окупації Криму урядом України були прийняті нормативні акти для врегулювання даного питання, зокрема Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постанова Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя», постанова Правління Пенсійного фонду України «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя». Саме даними нормативними актами повинен керуватися в своїй роботі відповідач. І як вже було вказано вище, безумовно уся вищевказана нормативно правова база безпосередньо стосується позивача, який є громадянином України і має право на поновлення виплати пенсії з управління Пенсійного фонду України тимчасово окупованого Криму.

Відповідно до п.3.3 вищеназваного рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009 встановлення залежності права на пенсійне забезпечення від факту укладення або не укладення Україною міжнародного договору з іншою державою, яку громадянин України обрав місцем свого постійного проживання, суперечить конституційним гарантіям стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості (стаття 3, частина перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46, частина перша статті 64 Основного закону України). За таких обставин, твердження відповідача стосовно відсутності міждержавної угоди про пенсійне забезпечення судом до уваги не береться.

Згідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Таким чином, суд аналізуючи вищезазначені норми законодавства вважає, що позивачці неправомірно відмовлено у задоволенні заяви, оскільки право громадянина на одержання призначеної їй пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантуватице право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Українічи за її межами, тому позивачка, як громадянка України, має право на отримання призначеної їй пенсії за віком незалежно від місця проживання.

Разом з тим, ч.2 ст. 11 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд зазначає, що призначення, виплати чи припинення виплат пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчиненнядії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючивсім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 162 КАС України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

При цьому, суд наголошує, що скасування рішення Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районні Херсонської області від 08 липня 2015 року №2184/08 про відмову у призначенні пенсії позивачці є належним способом захисту прав позивача.

Поряд з цим, відповідно до ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою, зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Зазначена позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31 липня 2014 року у справі № К/800/62158/13.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином суд зазначає, що відповідач не може позбавити позивача права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, однак, при цьому суд не може зобов'язати відповідача призначити пенсію, без розгляду заяви по суті.

Зогляду на зазначене, суд ввважає, що для захисту прав та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, та зобов'язати відповідача повторно розглянути подану представником позивача заяву від 23 лютого 2016 року про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові.

Відповідно до положень ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони на її користь всі здійснені нею та документально підтверджені судові витрати.

На підставі вищевикладеного, керуючись 3, 8, 19, 21, 22, 46, 48, 55, 64, 68 Конституції України, ст. ст. 8,26,28,42,43,49,51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, ст.ст. 1, 2, 11, 17, 18, 69-71, 91, 94, 97, 98, 99, 104-106, 162, 183-2, 244-2, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Генічеського обєднаного управління пенсійного фонду України Херсонської області про зобовязання призначити виплату пенсії за віком задовольнити частково.

Зобов'язати Генічеського обєднаного управління пенсійного фонду України Херсонської областіповторно розглянути заяву від 23лютого 2016 року про призначення пенсії ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути Генічеського обєднаного управління пенсійного фонду України Херсонської області на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 640.00 грн.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Генічеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Генічеського районного суду ОСОБА_2