Справа № 815/476/17
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/476/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії головуючого судді Левчук О.А., судді Аракелян М.М., судді Гусева О.Г., розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - відповідач або ДМС України) та Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить суд, визнати протиправними дії Державної міграційної служби України з прийняття рішення від 02.12.2016 року №629-16 щодо втрати статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 та Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з питань вилучення посвідки біженця ОСОБА_1; скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.12.2016 року №629-16 про втрату статусу біженця та зобов'язати Державну міграційну службу України поновити статус біженця ОСОБА_1 та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку біженця ОСОБА_1. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення про втрату статусу біженця Державною міграційною службою України прийнято з порушенням норм законодавства та твердження щодо його перебування в республіці Афганістан є нобгрунтованими, оскільки немає доказів стосовно його повернення до цієї країни. Крім того, відповідачем зазначено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 здійснював переліт Київ-Дубай з подальшим перельотом до Афганістану, але жодних документальних доказів цьому не надано.

Позивач до судового засідання не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. В обґрунтування заперечень зазначив, що підставою для початку процедури втрати статусу біженця став лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України та відомості Адміністрації Державної прикордонної служби України, в яких зазначено, що вказаний громадянин Афганістану 15.06.2014 року здійснив переліт рейсом №ЕК172 сполученням Київ (Україна) - Дубай (ОАЕ) з подальшим перельотом рейсом №ЕК640 сполученням Дубай (ОАЕ) - Кабул (Афганістан). Крім того, під час опитування позивача були встановлені елементи навмисного приховування важливої інформації, що свідчить про спроби ввести в оману ДМС та приховати виїзд до Афганістану, тому зазначені обставини надали обгрунтованих підстав вважати, що ОСОБА_1 використав Об'єднані Арабські Емірати у якості транзитної країни для потрапляння до Афганістану, що достовірно підтверджується листом Адміністрації ДПС від 20.04.2015 №55/1031.

Таким чином, на думку представника відповідачів, позивач добровільно виїхав до країни громадянської належності, за межами якої він перебував внаслідок побоювань зазнати переслідувань, перебуваючи у статусі біженця, та в той же час з наміром приховати вказаний факт надав до органу міграційної служби недостовірні відомості та належним чином не обгрунтував причини такого виїзду, а тому рішення приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справ.

Згідно ч. 6 ст. 128 КАС України адміністративна справа розглянута в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

12 серпня 2013 року рішенням Державної міграційної служби України № 495-13 громадянина Афганістану ОСОБА_1 визнано біженцем (а.с. 112).

Адміністрація Державної прикордонної служби України листом від 20.04.2015 року №55/1031 повідомила Державну міграційну службу України, що 15 червня 2014 року ОСОБА_2 здійснював переліт авіакомпанії «Emirates» рейсом № ЕК172 сполученням «Київ-Дубай» з подальшим перельотом 13 червня 2014 року рейсом №ЕК640 сполученням «Дубай-Кабул» (електронний квиток №989), в діях громадянина Афганістану ОСОБА_2 містяться окремі підстави для втрати статусу біженця в Україні відповідно до ст. 11 Закону України від 08.07.11 № 6371-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 107).

28.04.2015 року на адресу Головного управління ДМС України в Одеській області надійшов лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України (№8.6/2177-15 від 22.04.2015), в якому зазначено про необхідність розпочати стосовно гр. Афганістану ОСОБА_1 процедуру передбачену ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 106).

13.07.2015 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України в Одеській області винесено подання, в якому рекомендовано прийняти рішення про втрату статусу біженця громадянина Афганістану на установчі дані ОСОБА_1, виходячи з того, що особа добровільно повернулася до країни, яку вона залишила та за межами якої перебувала внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 101-104).

11.09.2015 року Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України подання повернуто до Головного управління ДМС України в Одеській області на доопрацювання (а.с. 76-77).

07.11.2016 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області винесено подання, у якому посадові особи управління дійшли до висновку, що особа добровільно виїхала до країни громадянської належності (Афганістан), за межами якої вона перебувала внаслідок побоювань зазнати переслідувань, перебуваючи у статусі біженця, в той же час з наміром приховати вказаний факт надавала до органу міграційної служби недостовірні відомості та належним чином не обгрунтувала причини такого виїзду та вважали за доцільне відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року прийняти рішення про втрату статусу біженця громадянином Афганістану на установчі дані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з тим, що він добровільно повернувся до країни, за межами якої перебував внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (а.с. 67-74).

02.12.2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 629-16 про втрату статусу біженця громадянином Афганістану ОСОБА_1, у зв'язку з тим, що він добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (а.с. 56-59).

30.12.2016 року Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області винесено повідомлення про втрату статусу біженця № 479 (а.с. 55).

20.01.2017 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 13 прийнято рішення про вилучення посвідки біженця серії НОМЕР_3 та проїзного документу для виїзду за кордон гр. Афганістану ОСОБА_1 у зв'язку із скасуванням статусу біженця та визнано посвідчення біженця та проїздний документ такими, що втратили свою чинність (недійним) (а.с. 51).

20 січня 2017 року позивач отримав повідомлення про втрату статусу біженця № 479 від 30 грудня 2016 року, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду (а.с. 55).

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, належить прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 5, 20 ч. 2 ст. 27 вказаного Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, організовує роботу з прийняття рішень про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з підготовки подань про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про позбавлення тимчасового захисту, скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 7.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, територіальний орган ДМС на обліку якого перебуває особова справа, стосовно якої прийнято рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: а) протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі письмове повідомлення про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причин такого рішення і роз'ясненням порядку його оскарження, про що робиться відповідний запис у журналі реєстрації видачі повідомлень; б) вилучає посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон або визнає недійсними ці документи, що оформлюється наказом керівника територіального органу ДМС, про що робиться запис у журналі реєстрації видачі посвідчення біженця або у журналі реєстрації видачі посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та в журналі реєстрації видачі проїзних документів для виїзду за кордон.

Згідно п. 7.11 Правил у разі використання особою права на оскарження рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС залишає на зберіганні національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), при цьому оформлюючи відповідну розписку, та видає такій особі під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги.

З огляду на вищевикладене, відповідачі Державна міграційна служба України при вирішенні питання про прийняття рішення щодо втрати особою статусу біженця та Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області при розгляді питань вилучення посвідки біженця здійснюють повноваження, передбачені чинним законодавством. Отже за таких підстав позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Державної міграційної служби України з прийняття рішення від 02.12.2016 року №629-16 щодо втрати статусу біженця громадянина ОСОБА_1 та визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з питань вилучення посвідки біженця ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, згідно п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Пунктом 7 цієї ж статті встановлено, що підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Відповідно до п. 7.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, встановлено, що рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 7.2 Правил підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є: а) відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частиніпершій або п'ятій статті 12 Закону; б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту; в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту; г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Згідно п. 7.4 Правил у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації; б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту); в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу; г) долучає до особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, подання, документи, отримані під час підготовки подання.

У поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, до подання Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області від 07.11.2016 року долучені лист Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.04.2015 року №55/1031, протоколи співбесіди ОСОБА_1 від 31.10.2016 року, від 16.08.2016 року, від 02.12.2015 року, витяг з бази та копія посвідчення біженця.

З особової справи позивача вбачається, що відповідач при прийнятті рішення про втрату статусу біженця посилається на лист Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.04.2015 року №55/1031. Так, в листі зазначено, що 15 червня 2014 року ОСОБА_2 здійснював переліт авіакомпанії «Emirates» рейсом № ЕК172 сполученням «Київ-Дубай» з подальшим перельотом 13 червня 2014 року рейсом №ЕК640 сполученням «Дубай-Кабул», проте суд вважає необґрунтованими такі посилання, оскільки, за хронологією подій, переліт позивача 13 червня 2014 року сполученям «Дубай-Кабул» не міг мати місце на два дні раніше дня перельоту сполученням «Київ-Дубай». Жодних доказів щодо цієї невідповідності відповідачем суду не надано (а.с. 107).

Крім того, у наданій до суду копії проїзного документу біженця наявна відмітка про перетин кордону України від 12.06.2014 року та 08.08.2014 року, при цьому, жодних відміток щодо перетину кордону Ісламської республіки Афганістан немає (а.с. 54,63-64).

Відповідно до ч. 11, 12 ст. 11 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, будь-якої додаткової інформації щодо вказаних у листі Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.04.2015 року №55/1031 невідповідностей та інформації, яка могла сприяти встановленню фактів при прийнятті оскаржуваного рішення міграційним органом від Адміністрації державної прикордонної служби України не запитувалось.

Також, рішення про втрату статусу біженця №629-16 від 02 грудня 2016 року зокрема обгрунтовано тим, що в матеріалах справи громадянки Афганістану ОСОБА_7 наявна довідка від 05.09.2014 №К330/93, видана Посольством Ісламської Республіки Афганістан в Україні про те, що 01.07.2014 на території Афганістану у м. Кабул відбулися заручини між громадянином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчення біженця НОМЕР_1, та громадянкою Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт НОМЕР_2, а 01.09.2014 в м. Одеса вказані особи одружилися та на даний час є чоловіком та дружиною, та відповідно прибули до України повітряним шляхом в один день, що підтверджує, що вони були знайомі до укладення шлюбу на території України.

На підтвердження даних обставин відповідачем до суду надано копію довідки Посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні №К330/93 від 05.09.14 та оригінал для огляду (а.с. 62).

З інформації, яка міститься в загальнодоступній мережі інтернет щодо обряду заручин в афганській культурі вбачається, що «Весілля в традиційній афганській культурі являє собою досить тривалий процес, який молоді люди та їхні сім'ї проходять крок за кроком. Вкрай рідко хлопець і дівчина можуть побачити один одного до шлюбу, і майбутню дружину, як правило, вибирає рідня нареченого. Заручини - перший крок до узаконення сімейних відносин. Сім'я нареченого в супроводі рідні і старійшин йде в будинок нареченої з мішком подарунків і солодощів для неї, а також з грошима і одягом для її сім'ї. Після того як їжа подана на стіл, найповажніший чоловік з родини нареченого офіційно озвучує мету їх візиту і просити батька нареченої прийняти їх хлопчика в якості «його слуги». Найстарший з роду нареченої приймає цю пропозицію, і обидві сторони починають обговорювати придане, кількість ювелірних прикрас, витрати на весілля та інші необхідні витрати, які в більшості випадків несе сім'я майбутнього чоловіка. Після того як вони приходять до згоди, то ділять на частини шматочки цукру-рафінаду і потім змішують з принесеними солодощами. Потім їх розкладають в невеликі пакетики і роздають кожному гостю». (http://www.islamisemya.com/kultura/kultura/traditsii/12026-afganistan-musulmanskaya-svadba)

Також, з іншого джерела мережі інтернет слідує, що «Саме весілля складається з декількох частин, що іноді проходять і без нареченого. Коли його немає, з нареченою поруч несуть меч, він є символом сили і честі чоловіка. Таке торжество вважається рівнозначним зазвичай весіллю з присутністю нареченого» (http://uk.peopleandcountries.com/article-2717-1.html)

Таким чином, з вищевикладеної інформації вбачається, що проведення обряду заручин можливе за відсутності нареченого, а тому дані щодо того, що 01.07.2014 на території Афганістану у м. Кабул відбулися заручини між громадянином ОСОБА_1 та ОСОБА_7, не свідчать про здійснення позивачем візиту в країну громадянської належності (підданства).

Крім того, представником відповідачів, на підтвердження своєї позиції, до суду надано витяг з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо котролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) з якої вбачається, що ОСОБА_1 перетнув державний кордон 08.08.2014 року о 16:42 год., авіарейсом AUI718 Стамбул-Одеса, а ОСОБА_9 - 08.08.2014 року о 17:19 год., авіарейсом FDB723 Дубай-Одеса, проте факт в'їзду вказаних осіб на територію України в один день різними авіарейсами не є доказом того, що позивач, ОСОБА_1 відвідував Афганістан.

Стаття 1С (1) Конвенції «Про статус біженців» передбачає, що положення цієї Конвенції більше не поширюються на особу, яка підпадає під визначення розділу A, та яка добровільно повторно скористалася захистом країни своєї громадянської належності.

Так, це положення про припинення статусу має відповідати трьом умовам - 1) добровільність: біженець повинний діяти добровільно; 2) намір: біженець повинен мати намір здійснити дії з метою скористатися знову захистом країни своєї громадянської належності; 3) поновлення: біженець повинний дійсно отримати такий захист.

Вищевикладене, зокрема узгоджується з офіційною позицією УВКБ ООН, яка викладена в Керівництві по процедурам і критеріям визначення статусу біженців 2011 року, так, зокрема при з'ясуванні питання, втрачено чи ні статус біженця саме при таких обставинах, необхідно розрізняти дійсне використання захисту країни громадянської належності та випадковими, несуттєвими контактами з органами влади цієї країни. Якщо біженець звертався за отриманням національного паспорта, отримує чи продовжує його, то це буде свідчити, за відсутності доказів зворотнього, що він має намір скористатися захистом країни своєї громадянської належності. З іншого боку, отримання деяких документів у влади країни, за якими також повинні були б звертатися особи іншого громадянства - наприклад, свідоцтва про народження або про шлюб, або інші подібні послуги, не можуть розглядатися як відновлення користуванням захистом цієї країни.

Біженець, який клопоче про захист з боку влади країни своєї громадянської належності, може вважатися таким, хто відновив використання захисту, тільки якщо такий захист йому фактично надано.

При проведенні співбесіди співробітниками міграційної служби позивач не заперечує той факт, що після отримання статусу біженця він один раз покидав територію України, для здійснення релігійних обрядів в місяць Рамадан в м. Дубай, проте не повертався до країни громадянського походження - Афганістан, оскільки там небезпечно, так як там таліби та вони можуть його вбити (а.с. 81-86).

Також, як вбачається з матеріалів особової справи позивача та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є чоловіком та дружиною та виховують спільну дитину, яка народилась на території України.

При цьому, Голова Міжнародного Комітету Червоного Хресту в Афганістані ОСОБА_10 зазначив: « Афганці як і раніше відчувають негативні наслідки запеклих бойових дій,які постійно ведуться та які в тому числі пов'язані з серйозними порушеннями правил ведення війни. Положення людей, які страждають через конфлікт, може стати ще гірше з урахуванням того, що в країні скорочується фінансування гуманітарної допомоги.

Ескалація насильства за останній рік, яку спостерігають співробітникам МКЧХ на місцях, привела до зростання потреби людей в допомозі» (https://www.icrc.org/ru/document/afganistan-izmuchennye-voynoy-afgancy-iz-za-eskalacii-nasiliya-stradayut-eshche-bolshe).

Згідно п. 2 ст. 3 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що відповідачами не надано переконливих доказів правомірності прийнятого рішення про визнання позивача таким, що втратив статус біженця в Україні, зокрема, не доведено, що позивач виїжджав до Афганістану та добровільно скористався захистом країни громадянської належності.

За таких підстав, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги щодо скасування рішення Державної міграційної служби України від 02.12.2016 року №629-16 про втрату статусу біженця громадянином Афганістану ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, оскільки рішення Державної міграційної служби України від 02.12.2016 року №629-16 про втрату статусу біженця громадянином Афганістану ОСОБА_1 є необґрунтованим та підлягає скасуванню, то, відповідно, рішення Державної міграційної служби України № 495-13 від 12 серпня 2013 року про визнання громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем є чинним, а тому відсутні підстави додатково зобов'язувати Державну міграційну служби України поновити статус біженця.

При цьому, оскільки згідно приписів законодавства питання видачі посвідчення біженця віднесено до компетенції територіального органу Державної міграційної служби, то відповідно, позовні вимоги щодо зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідчення біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

За таких обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами доказів, встановлених фактів, з урахуванням приписів ст. 11 КАС України, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню, шляхом скасування рішення Державної міграційної служби України від 02.12.2016 року №629-16 про втрату статусу біженця громадянином Афганістану ОСОБА_1 та зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідчення біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, п.6 ст 128, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.12.2016 року №629-16 про втрату статусу біженця громадянином Афганістану ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідчення біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Суддя М.М. Аракелян

Суддя О.Г. Гусев