Справа № 757/51881/16-а
Суддя: Писанець В. А.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Печерський районний суд м.Києва

у складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі - Доценку О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернувся до суду із вимогою до Пенсійного фонду України зобов'язати Пенсійний фонд України передати заяву ОСОБА_1 від 23 вересня 2016 року №420 до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, суд визнав можливим розглядати справу без участі сторін.

Суд, дослідивши письмові докази у справі прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 (надалі також - Позивач або ОСОБА_1), громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, виданий органом 0500, 24 листопада 1998 року.

Згідно записів у трудовій книжці - стаж ОСОБА_1 складає приблизно 33 роки. Розмір заробітної плати заявниці для призначення пенсії підтверджується відповідними довідками з місця роботи. На даний час вона не працює.

У січні 1999 року ОСОБА_3 виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Перед виїздом за кордон вона мешкала в Україні за адресою: АДРЕСА_1

Отже, при віці 70 років і страховому стажі 33 роки, ОСОБА_1 досягла усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Ані до виїзду, ані станом на сьогоднішній день, пенсія Позивачці не призначалась, відповідно, пенсійних виплат вона не отримує.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 постійно мешкає в Державі Ізраїль, де немає територіального органу Пенсійного фонду України, в неї виникли труднощі щодо того, до якого з управлінь Пенсійного фонду України їй звертатися.

Тому, потребуючи допомоги у реалізації свого законного права на пенсію, 23 вересня 2016 року представники позивача звернулися до відповідача із заявою, в якій просили Пенсійний фонд України визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву ОСОБА_1 по суті та направити її за належністю.

У своєму листі від 06 жовтня 2016 року №11541/К-11 відповідач безпідставно відмовив у переданні заяви позивача уповноваженому органу.

Зазначена протиправна поведінка суб'єкта владних повноважень й обумовила звернення з цим позовом до суду за захистом порушеного права та законного інтересу позивача в сфері публічно-правових відносин.

Пенсійний фонд України в межах своєї компетенції мав передати заяву ОСОБА_1 управлінню, уповноваженому розглянути його заяву по суті, однак в порушення зокрема Закону України «Про звернення громадян» не зробив цього.

У відповідності до положень статті 7 Закону України «Про звернення громадян» якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі; про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Підпунктом п'ятим пункту 4 Постанови Кабміну «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України» від 23 липня 2014 року №280, визначено, що Пенсійний фонд України, як центральний орган виконавчої влади, відповідно до покладених на нього завдань організовує, координує та контролює роботу його органів щодо призначення (перерахунку) та виплати пенсії.

Згідно Підпункту сьомого пункту 4 «Положення про Управління Пенсійного Фонду України в районах, містах і районах у містах, а також про об'єднані управління», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2, управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань зокрема виплачують пенсії.

Отже, Пенсійний фонд України не є територіальним органом, який має повноваження виплачувати позивачу пенсію, однак, він організовує і координує роботу своїх органів, а отже, враховуючи Закону України «Про звернення громадян», зобов'язаний переслати заяву позивача своєму територіальному органу за належністю. Відповідач мав передати заяву позивача відповідальному органу, таким чином сприяючи реалізації конституційного права ОСОБА_1 на пенсію.

У відповідності до положень статті 3 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Пенсійний фонд України, як орган державної влади покликаний всіляко сприяти Позивачу у випадку труднощів у реалізації його прав. Тим більше, що відповідач має відповідні повноваження.

Пенсійний фонд України організовує, координує та контролює роботу своїх управлінь щодо виплати пенсій.

Як вбачається, Пенсійний фонд України в рамках організації роботи своїх управлінь може уповноважувати певне управління розглядати заяви громадян, але ухиляється від цих законних дій, продовжуючи свою протиправну бездіяльність.

Що стосується твердження Пенсійного фонду України про необхідність реєстрації на території України позивача - як на умову отримання ним пенсії, то воно є протиправною дискримінацією ОСОБА_1, що суворо заборонено як національним так і міжнародним та судовою практикою.

07 липня 1997 року Україною була ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 14 якої користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Так, 07 лютого 2014 року набрало законної сили рішення ЄСПЛ у справі «Case of ОСОБА_4 v. Ukraine», справа № 10441/06, у якому право заявника, громадянина України ОСОБА_4, на отримання пенсії було поставлено в залежність від місця його проживання, внаслідок чого склалась ситуація, коли заявник, пропрацювавши багато років в Україні та сплачуючи обов'язкові внески до системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, був позбавлений права на пенсію (за ознакою мешкання за кордоном).

ЄСПЛ у своєму рішенні, яке має обов'язковий характер для України, (п. 45) зазначив, що положення Конвенції, включаючи статтю 14 Конвенції, якою забороняється дискримінація, були чинними для України з 11 вересня 1997 року. Тому, починаючи з цієї дати, держава мала діяти відповідно до її обов'язків і не мала права дискримінувати пенсіонерів.

Дані положення Конвенції знайшли своє відображення у рішенні Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №2рп/2009. У пункті 3.3 даного Рішення зазначено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Вищезгаданий висновок Конституційного суду України, також підтвердився у рішеннях судів вищих інстанцій, зокрема, 19 травня 2015 року була ухвалена постанова Верховного Суду України, яка спиралася на вищезазначене рішення ЄСПЛ у справі «Case of ОСОБА_4 v. Ukraine» та в якій суд визначив, що враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «ОСОБА_4 проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У єдиному законі, яким врегульовані усі питання, пов'язані з держаним пенсійних забезпеченням, не міститься жодної норми, яка б пов'язувала питання пенсії з місцем чи то реєстрації чи то проживання.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 досягла встановленого законом про пенсії віку та має необхідний стаж та враховуючи національне та міжнародне законодавство та вказану судовому практику, належить визнати що Позивачка, як громадянка України, не дивлячись на те, що постійно мешкає за кордоном, та не має місця реєстрації в України, має безспірне право на призначення належної їй пенсії.

Пенсійний фонд України отримавши адміністративний позов ОСОБА_1, інтереси якої представляє ОСОБА_2, подало свої письмові заперечення, згідно яких вбачається, що відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 з наступних підстав.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (надалі також - Закон № 1058-IV) встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п'ятою статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду України та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах в містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 року № 8-2 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 року за № 442/6730, чинного на час виникнення спірних відносин), управління Пенсійного фонду України у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах є органами Пенсійного фонду України і їх основними завданнями є призначення (перерахунок) пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці та підготовка документів для їх виплати; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

У пункті 7 Порядку міститься перелік документів, необхідних для призначення пенсії.

Згідно з пунктом 30 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку.

Статтею 5 Закону № 1058-IV визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Разом із тим, статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР (надалі також - Закон № 393/96-ВР) встановлено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Преамбулою цього Закону визначено, що він регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Таким чином, законами № 1058-IV та № 393/96-ВР врегульовані різні суспільні відносини.

Верховний Суд України у постанові від 06 грудня 2016 року у справі № 21 -1449а16 (№ 2-а- 4639/11/2414) зазначив, що системний аналіз норм вказаних законів з урахуванням відмінності відносин, які ці норми регулюють, дає колегії суддів підстави для висновку, що Законом № 1058-IV визначено принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсій, а відтак при вирішенні питань щодо правомірності дій органу Пенсійного фонду України, пов'язаних з призначенням і виплатою пенсії, підлягають застосуванню положення саме цього Закону. За таких обставин, Верховний Суд України вирішив, що висновки Вищого адміністративного суду України про те, що позивачкою не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки вона не зверталась до управління Пенсійного фонду України із заявою встановленого зразка про призначення та виплату пенсії за віком відповідно до вимог статті 44 Закону № 1058-IV та необхідним пакетом документів, що визначає право на даний вид пенсії, а відтак територіальний орган Пенсійний фонд України не приймав рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії, є правильними.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV регулюється постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (надалі також - Порядок № 22-1).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником або його законним представником особисто, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у місті (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пункту 16 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчую цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Враховуючи вищенаведені вимоги щодо порядку звернення за пенсією, рішення про її призначення може бути прийнято відповідним управлінням Фонду у районі, місті, районі у місті за місцем проживання (реєстрації') заявника за умови особистого звернення заявника або його уповноваженого представника та надання заяви встановленої форми разом з документами, необхідними для призначення пенсії (про стаж, заробіток тощо).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з вищенаведеного, повноваження Пенсійного фонду України щодо визначення уповноваженого органу, якому необхідно передати на розгляд заяву про призначення пенсії Позивачу, національним законодавством у сфері пенсійного забезпечення не встановлено.

Таким чином, вимога позивача зобов'язати Пенсійний фонд України визначити уповноважений орган, якому передати її заяву про призначення пенсії, не ґрунтується на чинному пенсійному законодавстві України.

У своїй позовній заяві Позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

Нормами Закону № 1058-IV, визнаними неконституційними (п. 2 ч. 1 сг. 49 та друге речення ст. 51), регулюються відносини, що стосуються відновлення виплати раніше призначеної пенсії на території України. Позивачці пенсія на території України не призначалась, оскільки вона досягла пенсійного віку після виїзду за кордон. З огляду на зазначене, рішення Конституційного суду України віл 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 не поширює свою дію на спірні правовідносини щодо призначення пенсії.

Судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, виїхала з України на постійне місце проживання в Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. При віці 70 років і страховому стажі більше 30 років, позивач ОСОБА_1 вважає, що має всі необхідні умови для призначення їй пенсії за віком, тому в особі свого представника звернувся до Пенсійного фонду України з заявою щодо передачі його заяви про призначення пенсії за належністю уповноваженому управління для розгляду по суті.

Листом відповідача від 06 жовтня 2016 року позивачу було повідомлено про те, що відповідно до Порядку, затвердженого 25 листопада 2005 року №22-1 заявник з приводу призначення пенсії повинен звертатись особисто за місцем свого проживання (реєстрації).

Вирішуючи адміністративний спір в межах пред'явлених вимог та не вирішуючи питання щодо можливості призначення пенсії суд виходить з наступного.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «ОСОБА_4 проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «ОСОБА_4 проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідачі зобов'язані призначити та здійснювати виплату пенсії позивачу.

Частиною третьою статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058-IV) під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном.

Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про призначення пенсії, адже, у відповідності до частини першої статті 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Частиною третьою статті 7 Закону України «Про звернення громадян», визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Пенсійний фонд України при отриманні звернення особи, в якому ставиться питання, що повинно вирішуватися відповідним територіальним управлінням, зобов'язаний направити таке звернення за належністю в порядку та в межах строків, установлених законодавством, зокрема, частиною третьою статті 7 Закону України «Про звернення громадян». В даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача, який у порушення вимог частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 7 Закону №393/96-ВР, не направив заяву позивача про призначення та виплату йому пенсії за належністю, що обумовлює необхідність задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії задовольнити.

Зобов'язати Пенсійний фонд України передати заяву ОСОБА_1 від 23 вересня 2016 року про призначення пенсії уповноваженому територіальному управлінню для розгляду по суті.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Печерський районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В. А. Писанець