Справа № 523/8187/17
Суддя: Шепітко І. Г.
Дата ухвалення: 2017-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 523/8187/17
Провадження №2-а/523/267/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2017 р. м. Одеса

Cуддя Суворовського районного суду м. Одеси, ОСОБА_1, розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов'язання поновити виплату пенсії, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача, повязані із припиненням та несплатою з 01.01.2017 року призначеної «довічної» пенсії за вислугу років; зобовязати відповідача з 01 січня 2017 року поновити виплату позивачу (ід.н. 259081519, пенсійна справа №, картковий рахунок 906739, відкритий в Ощадбанку) довічної пенсії за вислугу років, яка була призначена у відповідності із постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 11.11.2014 року (справа №523/16874/14а) і повідомленням ГУ ПФУ в Одеській області від 17.12.2014р. №3854/05 та виплатити заборгованість за січень-квітень 2017 року; а допустити негайне виконання постанови суду. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому згідно із постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2014р. (справа №523/16874/14а) та повідомленням ГУ ПФУ в Одеській області від 17.12.2014р. №3854/05, з 01.02.2014 року було призначено довічну військову пенсію за вислугу років у розмірі 46 % від грошового забезпечення відповідно до п. «в» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. (діючого на час звільнення позивача з військової служби) та п.11 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у звязку з реформуванням ЗС України, та членів їх сімей», яка виплачувалася позивачу до квітня 2015р. У подальшому ГУ ПФУ в Одеській області, посилаючись на положення Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015р. та №911 від 24.12.2015р., тимчасово, т.б. 01.04.2015р. до 31.12.2016р., припинив виплату позивачу пенсії, потім 20.12.2016 року добровільно поновив виплату на підставі рішення Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016р., виплативши пенсію лише за період з 20.12.2016р. по 31.12.2016р., а далі, т.б. з 01.01.2017 року знову припинив виплату пенсії вже на підставі Закону України №1774 від 06.12.2016р.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом свого права на пенсійне забезпечення.

Відповідач матеріали справи отримав 13.06.2017 року, із запереченнями до суду не звертався.

Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 повністю, з наступних підстав.

Так, судом з матеріалів справи, встановлено, що позивач майор юстиції ОСОБА_2 в період з 01.07.1987р. по 07.11.2005р. проходив дійсну військову службу у Збройних Силах України в системі військових судів. Наказом Заступника Міністра оборони України №45 від 28.10.2005р. позивача (з вислугою років - 18 років 4 місяці 6 днів) було звільнено з військової служби у запас за п.67 «в» Положення «Про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України» (затв. Указом Президента України №1053/2001 від 7.11.2001р., із змін. №361/2002 від 25.04.2002р., №469/2002 від 17.05.2002р.), тобто «в звязку із скороченням штатів та реформуванням Збройних Сил України», а наказом голови військового суду Сімферопольського гарнізону №122 від 07.11.2005р. його було виключено зі списків особового складу цього військового місцевого суду.

Згідно з приписами ч.1 ст.1 Закону України ««Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-ХII (діючого на момент звільнення позивача з в/служби), особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справі в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до вимог п.«а» ст.12 вказаного Закону №2262-ХII, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені з в/служби особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби за контрактом.

Згідно ст.2 зазначеного Закону №2262-ХII, військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію за цим Законом, пенсії відповідно до цього Закону призначаються та виплачуються після звільнення їх зі служби.

Відповідно до п. «в» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року (зі змінами та доповненнями, т.б. редакції чинній на час звільнення позивача з військової служби), пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності у них вислуги 15 років (раніше було 12,6 років), які звільняються з військової служби відповідно до Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у звязку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей».

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 11.11.2014 року (справа №523/16874/14а), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015р., задоволено позов ОСОБА_2, визнано протиправним рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 26.09.2014р. №337 та зобовязано ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області призначити, нарахувати та виплачувати йому з 01.02.2014 року довічну військову пенсію за вислугу років у розмірі 46 % від грошового забезпечення відповідно до п. «в» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. (діючого на час звільнення позивача з військової служби) та п.11 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у звязку з реформуванням ЗС України, та членів їх сімей», з урахуванням довідки Одеського апеляційного адміністративного суду №26 від 24.02.2014р. про розмір грошового забезпечення для призначення (перерахунку) пенсії, т.б. виходячи з нового розміру посадового окладу судді, поетапно запровадженого ч.ч.3,4,6 ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453, встановленого з 01.01.2014р. у розмірі 10-ти мінімальних заробітних плат 12180 грн.; окладу за військове звання в розмірі 125 грн.; вислуги років 30 %; надбавки за роботу з таємними документами 15%; надбавки за адміністративну посаду - 5 %.

Також, судом з матеріалів справи встановлено, що вказане рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11.11.2014 року відповідачами було частково виконано і позивачу відповідно, було нараховано та виплачено пенсію за вислугу років за період з 01.02.2014р. по 01.04.2015р.

Згідно із ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні положення містяться і в ч.2 ст.255 КАС України, відповідно до приписів якої, обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Як видно з матеріалів справи, з 01.04.2015 року відповідач - ГУ ПФУ в Одеській області, посилаючись на положення Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015р. та №911 від 24.12.2015р., тимчасово, т.б. до 31.12.2016р., припинив виплату позивачу пенсії, але ці дії відповідача позивачем в даному позові не оскаржуються.

В подальшому, як встановлено судом, відповідач 20.12.2016 року, на підставі рішення Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016р., самостійно поновив виплату позивачу пенсії, добровільно виплативши її лише за період з 20.12.2016р. по 31.12.2016р., а далі, т.б. з 01.01.2017 року знову припинив виплату пенсії вже на підставі Закону України №1774 від 06.12.2016р.

Не погоджуючись з вказаними діями ГУ ПФУ в Одеській області, позивач в березні 2017р. звернувся до відповідача із заявою, в якій, посилаючись на рішення КСУ №4-рп/16 від 08.06.2016р. і №7-рп/2016 від 20.12.2016р., просив поновити йому з 01.01.2017р. виплату пенсії за вислугу років, однак пенсійний орган, своїм листом №327/0-11 від 27.03.2017р. фактично відмовив останньому в поновленні пенсії у звязку із відсутністю достатніх правових підстав.

Проте, суд вважає вказане рішення пенсійного органу про відмову позивачу в поновленні виплати пенсії за вислугу років протиправним та таким, що порушує його права на належне і своєчасне пенсійне забезпечення.

До такого висновку суд приходить з наступних підстав.

Так, у відповідності до ст.10 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у ст.ст.1-2 цього Закону, здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Як передбачено ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» від 15.06.2004р. №1763-IV, особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються численні гарантії соціального захисту, серед яких, зокрема, є нарахування та довічна виплата пенсії у розмірі 40% при досягненні цими особами 45-річного віку і за наявності у них 15 років (після внесення змін 20 років) військової служби.

Тобто , цей Закон встановлює правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв'язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їх сімей, т.б. фактично гарантує звільненому військовослужбовцю довічну виплату заслуженої ним пенсії.

Право кожного на судовий захист є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ст.8).

Як слідує зі змісту вимог статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, виплачуються довічно без урахування одержуваного заробітку (прибутку) без будь-яких додаткових умов.

Проте, Законом України від 02.03.2015р. №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» до ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» дійсно було внесено зміни, згідно з якими, тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, особам, які займають посади державної служби (ЗУ №889-УІІІ від 10.12.2015р.) або працюють на посадах та на умовах, передбачених ЗУ «Про прокуратуру» і «Про судоустрій і статус суддів» (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), призначені пенсії не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

В подальшому, Законами України від 24.12.2015р. №911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та №1774 від 06.12.2016р. вказані вище обмеження щодо виплати пенсії вказаним вище посадовим особам у період їх служби чи роботи на державних посадах були тимчасово продовжені, спочатку з 01.01.2016р. по 31.12.2016р., а потім, не зважаючи на рішення Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016р., з 01.01.2017р. по 31.12.2017р. знову продовжені.

Разом з тим, рішенням Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016р., яке відповідач, в свою чергу, навіть частково виконав, було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII зі змінами, а саме: перше речення частини 1 статті 54, відповідно до якого, тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Крім того, Конституційний Суд України, як в цьому рішенні від 20.12.2016р., так і своїх попередніх рішеннях від 20.03.2002р. №5-рп/2002 і від 17.03.2004р. №7-рп/2004, неодноразово зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності військовослужбовців як під час проходження ними служби, так і після її закінчення, зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

При цьому, Конституційний Суд України вважає, що норми-принципи ч.5 статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей - є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв'язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.

Одночасно, суд вважає за необхідне відмітити, що, як зазначається в даному рішенні КСУ, положення першого речення ч.1 статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992р. №2262-XII (зі змінами внесеними ЗУ №911), які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, яке, в свою чергу, є обов'язковим до виконання на всій території України, остаточним і не може бути оскаржене (ст.69 ЗУ «Про КСУ») , а згідно зі ст.70 Закону України «Про Конституційний суд України», невиконання рішень та недодержання висновків Конституційного Суду України тягнуть за собою відповідальність згідно з законом.

Окрім того, слід зазначити, що Конституційний Суд України в іншому своєму рішенні №4-рп/16 від 08.06.2016р. зауважує, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені (ч.2 ст.150 Конституції України).

Повторне ж запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним (т.б. в даному випадку застосування Закону України №1774 від 06.12.2016р., який, як і ЗУ №911 від 24.12.2015р., теж в подальшому (т.б. з 01.01.2017р. по 31.12.2017р.) тимчасово призупинив виплату пенсії працюючим на державній службі пенсіонерам), дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Основного Закону України).

Також, одночасно необхідно вказати, що згідно зі змісту приписів ст.ст.22,64 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Разом з тим, право громадян на соціальний захист та інші соціально-економічні права дійсно на певний строк можуть бути обмежені, у т.ч. зупиненням дії Законів (їх окремих положень), але виключно в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Необхідно також звернути увагу й на те, що Європейський суд з прав людини не приймає в якості аргументів «недостатність чи відсутність необхідних бюджетних асигнувань» або «дефіцит Пенсійного фонду», оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях ЄСПЛ у справах №59498/00 «Бурдов проти Росії» та №63134/00 «Кечко проти України».

Конституцією України нашу Країну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21).

Таким чином, право громадянина на своєчасне отримання гарантованого і належного пенсійного забезпечення є непорушним і, в свою чергу, не залежить від розміру доходів отримувача, наявності належного фінансування з державного бюджету чи наявності в Державі (яка до цього часу так і не оголосила воєнний або надзвичайний стан) економічних і політичних проблем, т.б. має безумовний характер.

Отже, за вказаних обставин, враховуючи вищезазначені норми Конституції України, правові позиції Конституційного суду, рішення КСУ №7-рп/2016 від 20.12.2016р. про «неконституційність» тимчасового (т.б. з 01.01.2016р. по 31.12.2016р.) припинення виплати працюючим пенсіонерам пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також факт добровільної виплати відповідачем пенсії за період з 20.01.2016р. по 31.12.2016р., суд вважає, що в даному випадку, існують усі законні підстави для задоволення позовних вимог щодо поновлення позивачу з 01.01.2017р. виплати пенсії за вислугу років у раніше визначеному розмірі.

При цьому, одночасно необхідно звернути увагу й на те, що аналогічних правових висновків з цих спірних питань дійшов як Вищій адміністративний суд України, зокрема, в своїй постанові від 31.01.2017р. по справі №К/800/49424/15, так і Верховний Суд України, зокрема, у своїй постанові від 24.05.2016р. по справі №21-948а16.

Згідно положень ст.244-2 КАС України, висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях за результатами розгляду справи з підстав передбачених п.п.1,2 ст.237 КАС України, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Також, ще слід вказати й про те, що згідно із ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А у відповідності до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в свою чергу, не було зроблено відповідачем при вирішенні даної справи.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що дії та рішення відповідача про відмову позивачу у поновленні виплати призначеної йому пенсії за вислугу років є протиправними та такими, що суперечать чинному законодавству, а тому, відповідно, права позивача підлягають судовому захисту, а його позовні вимоги - задоволенню.

Керуючись ст.ст.17,22,64,126,130 Конституції України, рішенням КСУ №4-рп/16 від 08.06.2016р. і №7-рп/2016 від 20.12.2016р., ст.ст.8,11,69,71,158-163,183-2,256 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області, повязані із припиненням та несплатою з 01.01.2017 року ОСОБА_2 довічно призначеної йому пенсії за вислугу років.

Зобовязати Головне Управління Пенсійного фонду України в Одеській області з 01 січня 2017 року поновити ОСОБА_2 (ід.н. 259081519, пенсійна справа №, картковий рахунок 906739, відкритий в Ощадбанку), виплату пенсії за вислугу років, яка була йому призначена у відповідності із постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 11.11.2014 року (справа №523/16874/14а) і повідомлення ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області від 17.12.2014р. №3854/05 та виплатити заборгованість за січень-квітень 2017 року.

Допустити негайне виконання постанови суду.

Судові витрати компенсувати за рахунок державного бюджету.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Суворовський районний суд міста Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення з одночасним направленням копії апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду.

Суддя