Справа № 804/16563/15
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2017-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді суддів ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -
29.12.2015 року ОСОБА_4 (далі позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі відповідач-1), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі відповідач-2), третя особа, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову (а.с. 32-35) просить суд:
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області суму невиплаченого посадового окладу згідно статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 13 140,00 грн.;
- зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату належних надбавок і доплат до посадового окладу за період з 30.06.2015 року по 31.12.2015 року, виходячи з розміру посадового окладу 4 (чотири) мінімальних заробітних плати згідно статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»);
11.01.2016 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_4 в частині вимоги щодо визнання протиправною постанови Кабінету Міністрів України №644 від 02.09.2015 року «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України, в частині застосування на 2015 рік місячного посадового окладу для працівників суду з урахуванням 50% зменшення» повернуто позивачу (а.с. 25-26).
11.01.2016 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо визнання дій та бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії, залишено без руху.
15.02.2016 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у даній справі (а.с. 2).
Розпорядженням в.о. керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2017 р. №1454д, у зв'язку із перебуванням судді Барановського Р.А. у відпустці по догляду за дитиною та на виконання розпорядження в.о. керівника апарату суду від 16.05.2017 року №33, призначено повторний автоматичний розподіл справи (а.с. 101).
За результатами розподілу справи автоматизованою системою документообігу, вказана справа передана на розгляд судді Сліпець Н.Є. (а.с. 102).
26.05.2017 року ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Сліпець Н.Є. прийнято дану адміністративну справу до провадження, поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні (а.с. 105).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачами неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу заробітну плату за період з 30.06.2015 року по 08.09.2015 року та за період з 09.09.2015 року до 31.12.2015 року, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». Вказує, що у зв'язку із внесеними до законодавства України змінами, відповідно до ч. 2 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» позивач мала отримувати заробітну плату, виходячи із посадового окладу, який обчислювався як 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Разом з тим, відповідачі нараховували позивачу та виплачували заробітну плату за період з 30.06.2015 року по 31.12.2015 року в меншому розмірі, що не відповідав ч. 2 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Це в свою чергу потягло невірне нарахування і виплату надбавок і доплат до посадового окладу, передбачені Законом України «Про державну службу».
Позивач в судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. 119), подала до суду заяву про розгляд справи без її участі в письмовому провадженні, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні (а.с. 10).
Представник відповідача-1 в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 120, 127), про причини неприбуття суд не повідомив.
24.01.2017 року Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області подано до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначено, що до Бюджетного кодексу України не були внесені зміни, передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», а спірні правовідносини взагалі не врегульовані, у звязку з чим не вбачає підстав для задоволення позову.
Представник відповідача-2 в судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. 128), звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с. 115).
09.06.2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області подало до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких пояснило, що у зазначений позивачем період, Кабінетом Міністрів України не були вчинені дії по приведенню постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, суддів та інших органів» від 09.03.2006 року №268 у відповідність до абзацу 2 частини 2 статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Також, зазначила що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу, на підставі вищезазначеного просила суд у позові відмовити (а.с. 108-115).
Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 107), про причини неприбуття суд не повідомив.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження за відсутності представника відповідача-1 та представника третьої особи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, та з урахуванням заяви позивача та представника відповідача-2 про розгляд справи за їх відсутності.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 01.01.1993 року займає посаду секретаря судового засідання Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Посада секретаря судового засідання віднесена до шостої категорії посад державних службовців (відповідно до редакції Закону України «Про державну службу» №3723-XII).
Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI.
28.03.2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким було внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону «Про забезпечення права на справедливий суд» - розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду. Посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України №88-р від 24.02.2003 «Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців», а саме, підпунктом 6 «б» пункту 1 посади спеціалістів, консультантів, старших секретарів, секретарів судового засідання, старших судових розпорядників, судових розпорядників, секретарів суду місцевих судів віднесені до шостої категорії посад державних службовців.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Згідно ч. 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» у 2015 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становила - 1 218 гривень, з 1 вересня -1378 гривень.
Згідно із внесеними законодавцем змінами посадовий оклад працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців мав становити в період з 01.05.2015 по 01.09.2015 - 3 654 грн., а в період з 01.09.2015 по 31.12.2015 - 4 134 грн.
Відповідно до ч.ч. 1 та 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі ст. 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних відносин), оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.
Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.
Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.
Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.
Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.
Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Тобто, держава виступивши замовником на проходження державної служби, запропонувала певні умови з оплати праці під час перебування на такій службі.
Намір держави покращити умови оплати праці державних службовців, зокрема працівників апарату суду, втілився у внесенні змін до законодавчих актів та встановленні більшого розміру посадового окладу, який має застосуватися при обчисленні таким особам заробітної плати.
При цьому, держава, прийнявши наведені вище законодавчі акти - Закон України Про прокуратуру та Закон України Про забезпечення права на справедливий суд, передбачаючи, що такі покращення умов оплати праці працівникам апарату суду потребуватимуть додаткових видатків із Державного бюджету України, зобов'язала відповідні органи державної влади у визначені строки вжити необхідних заходів для забезпечення реалізації внесених змін. Зокрема, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону України Про прокуратуру в редакції від 14.10.2014 Кабінету Міністрів України:
1) у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону:
привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;
забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом;
2) у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної ОСОБА_2 України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою:
забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на діяльність Уповноваженого Верховної ОСОБА_2 України з прав людини у розмірі, необхідному для забезпечення здійснення ним своїх повноважень;
забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, держава передбачила чіткі механізми можливості реалізації оплати праці працівникам апарату суду в більшому розмірі. Водночас, право позивачів на отримання заробітної плати у більшому розмірі, виходячи з нових посадових окладів, не було реалізовано через бездіяльність відповідальних за це органів державної влади з посиланням на відсутність відповідного фінансування та можливість зменшувати соціальні виплати у зв'язку із скрутним матеріальним становищем держави.
Надаючи правову оцінку вказаним вище обставинам та доводам відповідачів стосовно права держави зменшувати соціальні виплати у зв'язку із фінансовими труднощами держави, аргументованим наведеними раніше рішеннями Європейського суду з прав людини і Конституційного Суду України, суд звертає увагу, що в даному випадку має місце інша ситуація.
Зокрема, відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Тому, оскільки органи державної влади, які уособлюють в собі державу, належним чином не виконали покладених на них завдань, то це не може бути приводом для поширення на вказану обставину висловленого Європейським судом з прав людини міркування про фінансові труднощі держави, з якими вона зіткнулася, як на привід для невжиття заходів з реалізації вимог в даному випадку Закону України Про судоустрій і статус суддів в частині оплати праці працівників апарату суду. Крім того, наявність фінансових труднощів у державі має бути належним чином у офіційний спосіб встановлена. В даному випадку відповідачами не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування у держави Україна фінансових труднощів, що унеможливили реалізацію вимог закону в частині оплати праці працівникам апарату суду відповідними органами держави. При цьому, суд враховує положення постанови Верховної ОСОБА_2 України від 21 травня 2015 року N 462-VIII "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод", яким схвалено Заяву Верховної ОСОБА_2 України про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Однак, як видно з наведеного, держава Україна не відступала від взятих на себе зобов'язань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, передбачені статтями 4,7,6. Тому, звуження прав позивача, зважаючи на вказану вище постанову Верховної ОСОБА_2 України, є також необґрунтованим.
Одночасно, суд звертає увагу, що постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.07.2015 року у справі № 826/4982/15, залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 року, було визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невнесення змін до постанови від 09.03.2006 року № 268.
Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у аналогічних за змістом спірних відносин у постановах від 12.07.2016 р. у справі № 820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016 р. у справах № 820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), №818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) зроблено правовий висновок про те, що оскільки з 26.10.2014 р. по 09.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 №719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та № 80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ, частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28.03.2015 р.) не передбачено, відповідач-1 як головний розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Водночас, абзац другий частини першої наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Суд відступає від правової позиції, викладеної у наведених вище постановах Верховного Суду України, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Крім того, згідно з частиною шостою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію законів (рішення у справах «Амюр проти Франції», «ОСОБА_5 король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).
У даному випадку легітимні сподівання позивачів на отримання заробітної плати у більшому розмірі передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим існуючого майна.
У даному випадку мова йде не про додаткові доплати, а не про оплату праці певної категорії державних службовців у встановленому Законом розмірі.
У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, застосовуючи практику Європейського Суду з прав людини колегія суддів приходить до висновку про бездіяльність державних органів, що виявилася у невжитті заходів для виконання вимог Закону, яким було передбачено право позивача на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України Про забезпечення права на справедливий суд. При цьому, органи Держави не вчинили жодних дій, направлених на зупинення дій вказаних норм Закону через неможливість Держави реалізувати норми Закону по підвищенню заробітної плати державним службовцям, не ініціювали питання про внесення відповідних змін до законодавства.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).
Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 р. у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 р. у справі №21-977во10, від 03.12.2010 р. у справі №21-44а10).
Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», так само, як і підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», Кабінету Міністрів України не надано права на визначення чи корегування розміру посадового окладу працівників апаратів судів, а лише вказано на необхідність приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеними законами. У зв'язку з цим, зміна порядку застосування посадового окладу при обчисленні заробітної плати, в даному випадку помічникам суддів, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» свідчить про вихід Кабінетом Міністрів України за межі своїх повноважень, адже розмір посадового окладу працівника апарату суду визначено безпосередньо у Законі.
Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України», право позивачів на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.
Положення Бюджетного кодексу України та законів України «Про державну службу» і Закону України «Про оплату праці» не мають вищої юридичної сили при визначенні розміру оплати праці працівників апарату місцевих судів, оскільки означене питання урегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що містить спеціальні норми з питань оплати праці працівників апарату місцевих судів.
Конституційний Суд України, ухвалюючи Рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної ОСОБА_2 України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, статей 4, 27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).
У Рішенні від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
Статтею 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна ОСОБА_2 України.
За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної ОСОБА_2 України, окрім іншого, належить прийняття законів.
Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що у разі відсутності у держави в особі її уповноважених органів механізму реалізації певного положення закону таке положення може бути скасоване, змінене або відтерміноване щодо часу набрання ним чинності, однак, лише шляхом прийняття відповідного закону Верховною ОСОБА_2 України.
Так, у відносинах, що склалися, положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» залишались чинними з моменту введення їх в дію, жодні підстави для відтермінування їх реалізації не можуть бути визнані судом прийнятними. Таким чином, невиплата позивачу заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.
Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд зазначає, що усі вони звернуті до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, а тому підстави для задоволення позовних вимог до Кабінету Міністрів України відсутні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, та приймаючи до уваги, що заробітна плата позивача у період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року включно мала розраховуватись виходячи з посадового окладу, визначеного абзацом другим частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, при цьому суд зазначає, що механізм реалізації відновлення порушених прав позивача полягає у зобовязанні відповідача-2 здійснити перерахунок посадового окладу позивача та його виплаті, а також у здійсненні перерахунку та виплаті належних надбавок і доплат до посадового окладу позивача, розрахованого відповідно до вимог статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).
Керуючись статтями 2, 6, 7, 11, 14, 25, 69-71, 86, 94, 122, 128, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області зробити перерахунок та виплату посадового окладу ОСОБА_4 згідно статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року.
Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату належних надбавок і доплат до посадового окладу ОСОБА_4 за період з 30.06.2015 року по 31.12.2015 року, виходячи з розміру посадового окладу 4 (чотири) мінімальних заробітних плати згідно статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки визначені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3