Справа № 826/5776/16
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5776/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Кузьмишина О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Пилипенко О.Є.,

Шелест С.Б.,

за участю секретаря судового засідання Понсе Кашоіди О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Апеляційного суду міста Києва, за участю третьої особи Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Апеляційного суду міста Києва, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, в якому просить: 1) визнати неправомірними дії/бездіяльність відповідачів, які призвели до не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року у розмірі відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та абзацу другого частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 28 березня 2015 року); 2) стягнути з відповідачів за рахунок коштів державного бюджету України на користь позивача недоплачену заробітну плату за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 28 березня 2015 року) у сумі 46 938,49 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 заробітної плати у період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про прокуратуру» та у період з 29 березня 2015 року по 31 грудня 2015 року відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». В іншій частині адміністративного позову відмовлено. Суд вийшов за межі позовних вимог та зобов'язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_3 за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про прокуратуру» та виплатити її в повному розмірі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (щомісячна премії, надбавка за високі досягнення в роботі тощо). Зобов'язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_3 за період з 29 березня 2015 року по 31 грудня 2015 року відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» та виплатити її в повному розмірі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (щомісячна премії, надбавка за високі досягнення в роботі тощо).

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду скасуванню, з таких підстав.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 з 28 липня 2014 року працює в Апеляційному суді м. Києва на посаді помічника судді, має 11 ранг державного службовця.

З матеріалів справи вбачається, що з 26 жовтня 2014 року по 31 серпня 2015 року позивачу нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, який дорівнював мінімальній заробітній платі в розмірі 1218 грн, з 01 вересня 2015 року по 08 вересня 2015 року в розмірі 1378 грн, а в період з 09.09.2015 року по 01.01.2016 року - у розмірі 2756,00 грн.

Незгода позивача з розміром посадового окладу та відповідно виплатами грошових сум зумовила її звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки розмір посадового окладу працівника апарату суду визначений Законом, у відповідача не було підстав для очікування видання відповідних актів Кабінету Міністрів України на реалізацію вимог Закону, а отже не приведення розміру заробітної плати працівника у відповідність чинному законодавству є неправомірним.

Суд апеляційної інстанції з висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Так, 26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII), яким внесено зміни до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453-VІ), зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.

З 28 березня 2015 року Законом України Про забезпечення права на справедливий суд (далі - Закон № 192-VІІІ) затверджено нову редакцію Закону № 2453-VІ, статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується з положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року Про державну службу та частиною другою статті 8 Закону України Про оплату праці.

За правилами ст.ст. 142, 143 Закону України Про судоустрій і статус суддів (у редакції до 28.03.20015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, яка діяла з 28.03.2015 року.

З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону України «Про судоустрій та статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Разом з тим, відповідно до частини першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України передбачено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Так, на час виникнення спірних правовідносин, схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та її виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів, яка залишилась незмінної до 09.09.2015 року дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 644 Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України. При цьому, розмір заробітної плати, зазначеній в цих постановах, був іншим, ніж визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Наведене свідчить про невиконання з боку Кабінету Міністрів України покладених на нього обов'язків щодо приведення у тримісячний строк його нормативно-правових актів у відповідність із вищевказаними законами.

Зважаючи на те, що з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року Кабінетом Міністрів України не були внесені зміни щодо умов оплати праці до діючих постанов, якими встановлювався розмір посадових окладів працівників апарату суду, а Законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VІ та ч. 1 ст. 147 цього ж Закону у редакції з 28.03.2015 року не передбачено, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наведений висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній, зокрема, у постановах від 12.07.2016 року у справі № 21-1726а16, від 13.07.2016 року у справах № 21-1488а16 та № 21-1888а16.

Враховуючи встановлені обставини справи, а також приймаючи до уваги висновки Верховного Суду України, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати перерахунок посадового окладу позивачу та виплачувати заробітну плату поза межами видатків державного бюджету, а тому підстави для задоволення заявленого позову відсутні.

Крім того, доходячи наведеного висновку, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин суд апеляційної інстанції також враховує й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Також, суд апеляційної інстанції бере до уваги, рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, згідно з яким однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Разом з тим, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Миколаївський окружний адміністративний суд не правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд апеляційної інстанції у складі колегії суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.195, ст.197, ст.198, ст.202, ст.207, ст.254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Апеляційного суду міста Києва, за участю третьої особи Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: О.Є.Пилипенко

С.Б.Шелест

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2017 року.

Головуючий суддя Кузьмишина О.М.

Судді: Шелест С.Б.

Пилипенко О.Є.