Справа № 802/85/17-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/85/17-а

Головуючий у 1-й інстанції:Вільчинський О.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

22 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О.

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2017 року позивач - ОСОБА_4 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 20219-0000 від 05.07.2016 на суму 19827,30 грн.

Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 14.02.2017 року вказаний позов задовольнив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, в свою чергу представник позивача заперечив проти апеляційної скарги та просив у її задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 03.03.2012 між громадянкою ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4 (далі орендар) та Хмільницькою міською радою (далі - орендодавець) укладено договір оренди земельної ділянки площею 1000, 0 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Котляревського, 8 у м. Хмільнику (далі - Договір).

Договір зареєстрований відділом Держкомзему у м. Хмільнику 14.10.2012 року за №00144.

Згідно з пунктом 11 Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі до 1 вересня та складає 115 грн. 74 коп. на рік, що становить 0,09 % від нормативної грошової оцінки землі та підлягає щорічній індексації відповідно до коефіцієнту індексації, визначеному центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Рішенням 12 сесії Хмільницької міської ради 7 скликання №305 від 04.05.2016 "Про встановлення розмірів орендної плати за земельні ділянки надані у користування на умовах оренди громадянам для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та для городництва у відповідності до рішення 80 сесії міської ради 6 скликання №2261 "Затвердження технічної документації про нормативну грошову оцінку земель міста Хмільника" вирішено:

"Внести зміни в п. 11 Договору оренди землі в частині визначення розміру орендної плати ОСОБА_4 (ід. номер НОМЕР_1), громадянці ОСОБА_5 Федерації, зареєстрованої у ІНФОРМАЦІЯ_1, площею 1000, 0 кв. м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Котляревського, 8.

Встановити орендну плату у розмірі 19827,30 грн. (660910,00 *3%) щорічно, яка підлягає щорічній індексації відповідно до коефіцієнту індексації відповідно до коефіцієнту індексації, розрахованого центральним органом виконавчої влади з питань земельних відносин".

05.07.2016 Калинівською обєднаної державною податковою інспекцією прийняте податкове повідомлення-рішення №, яким ОСОБА_4 нараховано податкове зобовязання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" у розмірі 19827,30 грн.

Згідно з квитанцією №116 від 25.07.2016 позивачем внесено плату у розмірі 115,74 грн. відповідно до умов Договору від 02.03.2012.

02.09.2016 відповідачем прийнято податкову вимогу №28486-02, згідно з якою за ОСОБА_4 станом на 01.09.2016 рахується податковий борг в сумі 19595, 82 грн.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Податкового кодексу України, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду справи прийшов до висновку, що дії відповідача стосовно нарахування податкового зобов'язання є протиправними, а тому оскаржуване податкове-повідомлення рішення підлягає скасуванню.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов зазначаючи, що між позивачем та Хмільницькою міською радою був укладений договір про оренду вказаної земельної ділянки, однією із умов якого був зокрема і розмір орендної плати, при цьому враховуючи що зміни або додаткові угоди у встановленому законом порядку, зокрема встановленому ЦК України не здійснювалися, орендодавцем неправомірно змінено умови договору шляхом внесення правлень у розмір орендної плати, а відповідачем в свою чергу протиправно винесено оскаржуване податкове-повідомлення рішення, яким визначено обов'язок позивача сплатити заборгованість, яка фактично виникла внаслідок неправомірних дій орендодавця.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції із зазначеними висновками суду першої інстанції погодитися не може з огляду на наступне.

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 161-XIV) вбачається, що користування землею в Україні є платним.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Податковий Кодекс України, який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства ( далі - ПК України).

Згідно підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК України, плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, та відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України, є обов'язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

В силу вимог пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136. пункту 14.1 статті 14 ПК). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону № 161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХIII ПК; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Отже, колегія суддів зазначає, що з набранням чинності ПК річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК.

Таким чином, враховуючи зазначене, розмір орендної плати за відповідну земельну ділянку не може становити менше відповідного розміру орендної плати встановленому ПК України, при цьому не дотримання вимог ЦК України щодо порядку внесення змін до існуючого договору оренди землі не може нівелювати встановлені законом вимоги до розміру орендної плати, сплата якої є загальнодержавним обов'язком (податком), що регулюється виключно в порядку встановленому ПК України.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного ОСОБА_6 України від 02 грудня 2014 року у справі № 21-274а14.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо неправомірності винесення відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у зв'язку із недотриманням орендодавцем порядку внесення змін до укладеного між ним і позивачем договору оренди землі в частині розміру орендної плати.

Враховуючи, що вимоги Податкового кодексу України є обов'язковими до виконання, податкові органи не тільки мають право, але й зобов'язані нараховувати податкові зобов'язання з сум сплаченого податку на землю у випадку сплати такого податку у розмірі меншому ніж встановленому ПК України, незалежно від розміру встановленого у відповідному договорі.

При цьому, приведення у відповідність договорів оренди зокрема із дотриманням вимог ЦК України, є обов'язком саме сторін такого договору (орендодавця та орендаря) та не впливає на обов'зок податкового органу здійснювати контроль за своєчасною та в повній мірі сплатою відповідних податків.

Також колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, про безпідставність посилання судом першої інстанції на позицію висловлену в постанові Верховного суду України від 13.06.2013 у справі №21-443а12 та постанові Вищого адміністративного суду України від 05.02. 2015 №К-23856/10, оскільки правовідносини, що досліджувалися судами у вказаних справах виникли, ще до 01.01.2011 року, тобто до набрання чинності ПК України та були врегульовані нормами Закону України "Про оренду землі".

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням в частині розміру нарахування податкового зобов'язання, з огляду не наступне.

Після внесення змін 01.04.2014, пункт 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, викладений у такій редакції: розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Статтею 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування плати за землю є нормативно-грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом ХІІІ Податкового кодексу України ,а у разі якщо нормативну грошову оцінку не проведено площа земельних ділянок.

Згідно з п.п.14.1.125 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу ХІІІ Податкового кодексу України капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Згідно 271.2. ПК України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Отже, розмір орендної плати, це сума, що є обрахунком 3 % від розміру нормативного-грошової оцінки конкретної земельної ділянки зокрема у випадку наявності такої оцінки.

Згідно матеріалів справи, під час визначення відповідачем суми податкового зобов'язання (19 827,30 грн.) було враховано, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки, яку орендує позивач (земельна ділянка площею 1000, 0 кв. м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Котляревського, 8 у м. Хмільнику) складає 660 910,00 грн. відповідно до рішення 12 сесії міської ради 7 скликання від 04.05.2016 року № 305.

Разом з тим, 31.08.2016 року рішенням 21 сесії міської ради 7 скликання від 04.05.2016 року № 483 у вказане рішення було внесено зміни, шляхом уточнення розміру нормативно грошової оцінки зазначеної земельної ділянки, а саме змінено розмір нормативно грошової оцінки з 660 910,00 грн. на 214 134,84 грн., що як наслідок вплинуло на розмір орендної плати, який змінився з 19 827,30 грн. на 6504,42 грн.

Отже, відповідно зазначеному позивач зобов'язаний сплачувати орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою, у розмірі саме 6504,42 грн., що складає 3% від від її нормативно грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації - 216 814,02, та в свою чергу відповідає вимога ПК України.

В ухвалі від 01.03.2016 року Вищий адміністративний суд України звернув увагу на те, що у випадку встановлення судом невідповідності частини рішення субєкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого субєкта владних повноважень. Разом з тим, слід врахувати, що рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, відповідач правомірно нарахував позивачу податкове зобов'язання лише у розмірі 6504,42 грн., а тому колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване податкове рішення підлягає скасуванню в частині надмірно нарахованого податкового зобов'язання у сумі 13 322,88 грн.

Згідно статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції вирішив скасувати її та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області № 20219-0000 від 05.07.2016 року в частині податкового зобов'язання на суму 13 322,88 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 червня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_7 ОСОБА_6