Справа № 810/3028/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2017 року письмове провадження № 810/3028/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Кузьменка В.А., Огурцова О.П. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проВідділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державного казначейства України визнання дій, бездіяльності неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач-1) та Державного казначейства України (далі по тексту - відповідач-2) про:

- визнання дій та бездіяльності відповідача - 1 незаконними, протиправними;

- зобов'язання відповідача - 1 розглянути подану позивачем скаргу від 31.03.2015р. відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»;

- стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000,00грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.09.2015р. справу передано до Окружного адміністративного суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2016 року справу прийнято до провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю відповідача - 1 щодо не розгляду скарги позивача від 31.03.2015р. в порядку Закону України «Про виконавче провадження».

Позивачем подано клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

Представник відповідача через канцелярію суду подав письмові заперечення згідно яких проти задоволення позову заперечує.

Представник відповідача - 2 в судове засідання не прибув, жодних пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надав.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 10.06.2008р. ВП №7824268, на підставі листа ГУ юстиції у м. Києві та постанови про закінчення виконавчого провадження, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа виданого Дарницьким районним судом міста Києва 20.09.2007р. у справі №2а-80/07 про в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнення з Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 1700грн., 550грн. втраченого заробітку, 154грн. 68коп. та 149грн. 95коп. витрат пов'язаних з проїздом, відповідно до ухвали у справі №2а-80/07, виданої 07.12.2007р. Дарницьким районним судом міста Києва, якою змінено відповідача - Дарницьке РУГУ МВС України в м. Києві на Державне казначейство України.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 31.12.2008р. ВП №7824268 повернуто виконавчий документ стягувачеві у зв'язку з відсутністю у боржника майна (кошти), на яке може бути звернено стягнення (п. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент прийняття постанови)).

В подальшому, постановою від 27.01.2014р. відновлено виконавче провадження №7824268 у зв'язку з тим, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.12.2012р. №К/800/56634/13; №К/800/56962/13 касаційну скаргу ОСОБА_1 та ДВС України відхилено, а постанову Дарницького районного суду міста Києва від 05.03.2013р., якою визнано незаконною та скасовано постанову від 31.12.2008р., зобов'язано ДВС України стягнути з Державного казначейства України 1700грн., 550грн. втраченого заробітку, 154грн. 68коп. та 149грн. 95коп. витрат пов'язаних з проїздом, та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013р., якою змінено зазначену постанову суду та зобов'язано ДВС України виконати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20.04.2007р. шляхом стягнення з Державного казначейства України, сум визначених в рішенні - залишено без змін.

Вказаною постановою зобов'язано стягувача у тримісячний строк з дня надходження даної постанови пред'явити до відділу на виконання оригінал виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 20.09.2007р. №2а-80/07.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 06 лютого 2014 року зупинено виконавче провадження №7824268 до розгляду по суті заяви про заміну сторони виконавчого провадження, яка була подано до Дарницького районного суду міста Києва.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18.03.2014р. у справі №753/3238/14-а замінено сторону виконавчого провадження з Державного казначейства України на Державну казначейську службу України.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 11 лютого 2015 року поновлено виконавче провадження №7824268.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 11 лютого 2015 року закінчено виконавче провадження №7824268, на підставі п. 13 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови) у зв'язку з тим, що станом на 11.02.2015р. оригінал виконавчого листа №2а-80/07 від 20.09.2007р., що видав Дарницький районний суд міста Києва на виконання до відділу не пред'явлено стягувачем.

Позивачем 05.03.2015р. подано скаргу до начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на постанову від 11 лютого 2015 року про закінчення виконавчого провадження №7824268 у зв'язку з тим, що він не отримував жодного рішення про надання оригіналу виконавчого листа.

Постановою в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 13 березня 2015 року відмовлено позивачу в задоволенні скарги від 05 березня 2015 року у зв'язку з тим, що постанова про відновлення виконавчого провадження від 27 січня 2014 року, якою було зобов'язано позивача надати оригінал виконавчого листа, відправлена на його адресу супровідним листом від 29 січня 2014 року №7824268/5-336/6.

31 березня 2015 року позивачем подано скаргу до начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві на постанову від 11 лютого 2015 року про закінчення виконавчого провадження та на постанову від 13 березня 2015 року про відмову в задоволенні скарги, мотивуючи її тим, що позивачем не було отримано постанови, якою від нього витребовувався оригінал виконавчого листа.

Листом Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 14.04.2015р. №3208/04-03-27, відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» та статті 5 Закону України «Про державну виконавчу службу» скаргу ОСОБА_1 від 31.03.2015р. було направлено за належністю до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Листом від 12 травня 2015 року №4494-0-32-15/2-168/6 «Щодо результатів розгляду звернення» відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надав ОСОБА_1 відповідь на його скаргу від 31.03.2015р. в порядку Закону України «Про звернення громадян» у зв'язку з тим, що його скарга подана без додержання вимог статті 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з оскаржуваною бездіяльністю та діями відповідача-1 щодо розгляду скарги в порядку Закону України «Про звернення громадян», а не в порядку Закону України «Про виконавче провадження» та у зв'язку із цим про зобов'язання вчинити певні дії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Преамбулою Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі по тексту - Закон України № 606-XIV, станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною першою статті 6 Закону № 606-ХІV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою від 27.01.2014р. відновлено виконавче провадження №7824268 у зв'язку з тим, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.12.2012р. №К/800/56634/13; №К/800/56962/13 касаційну скаргу ОСОБА_1 та ДВС України відхилено, а постанову Дарницького районного суду міста Києва від 05.03.2013р., якою визнано незаконною та скасовано постанову від 31.12.2008р., зобов'язано ДВС України стягнути з Державного казначейства України 1700грн., 550грн. втраченого заробітку, 154грн. 68коп. та 149грн. 95коп. витрат пов'язаних з проїздом, та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013р., якою змінено зазначену постанову суду та зобов'язано ДВС України виконати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20.04.2007р. шляхом стягнення з Державного казначейства України, сум визначених в рішенні - залишено без змін.

Вказаною постановою зобов'язано стягувача у тримісячний строк з дня надходження даної постанови пред'явити до відділу на виконання оригінал виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 20.09.2007р. №2а-80/07.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 11 лютого 2015 року закінчено виконавче провадження №7824268, на підставі п. 13 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови) у зв'язку з тим, що станом на 11.02.2015р. оригінал виконавчого листа №2а-80/07 від 20.09.2007р., що видав Дарницький районний суд міста Києва на виконання до відділу не пред'явлено стягувачем.

Позивачем 05.03.2015р. в порядку статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» було подано скаргу до начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на постанову від 11 лютого 2015 року про закінчення виконавчого провадження №7824268 у зв'язку з тим, що він не отримував жодного рішення про надання оригіналу виконавчого листа.

Постановою в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 13 березня 2015 року відмовлено позивачу в задоволенні скарги від 05 березня 2015 року у зв'язку з тим, що постанова про відновлення виконавчого провадження від 27 січня 2014 року, якою було зобов'язано позивача надати оригінал виконавчого листа, відправлена на його адресу супровідним листом від 29 січня 2014 року №7824268/5-336/6.

Відповідно до статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу державної виконавчої служби. Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби можуть бути оскаржені до керівництва органів державної виконавчої служби, якщо їх оскарження передбачено цим Законом.

Скарга у виконавчому провадженні подається у письмовій формі та має містити:

1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається;

2) повне найменування (ім'я) стягувача та боржника, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім'я) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником;

3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина);

4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та норму закону, яку порушено;

5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;

6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян".

Як вбачається з скарги позивача від 31 березня 2015 року, вона була подана до начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві на постанову від 11 лютого 2015 року про закінчення виконавчого провадження, яка прийнята державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, та на постанову від 13 березня 2015 року про відмову в задоволенні скарги, яка прийнята в.о. начальником відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Тобто, вказана скарга подана позивачем до нижчестоящого органу.

Отже, Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України правомірно було розглянуто скаргу ОСОБА_1 від 31 березня 2015 року в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Крім того, суд зазначає, що листом від 12.05.2015р. №4494-0-32-15/2-168/2 «Щодо результатів розгляду звернення» Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надав позивачу відповідь по суті вказаних у його скарзі порушень.

На переконання суду, в даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача буде звернення до суду з позовом про скасування постанов про закінчення виконавчого провадження від 11 лютого 2015 року ВП №7824268 та постанови про відмову в задоволенні скарги від 13 березня 2015 року ВП №7824268.

Однак, таких доказів позивачем під час розгляду справи надано не було.

У зв'язку з тим, що судом визнано правомірними дії відповідача - 1 щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 31.03.2015р. в порядку Закону України «Про звернення громадян» позовні вимоги про зобов'язання відповідача - 1 розглянути подану позивачем скаргу від 31.03.2015р. відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», задоволеними бути не можуть.

В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00гривні.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000,00грн., задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб'єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно з частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді О.П. Огурцов

В.А. Кузьменко