Справа № 185/949/17(2-а/185/124/17)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"21" червня 2017 р. справа № 185/949/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року у справі №185/949/17

за позовом ОСОБА_2

до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначення позивачу з 13.01.2017 року пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" з урахуванням ч.2 ст.40 щодо застосування показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузі економіки України за три календарні роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком;

- зобовязати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 13.01.2017 року відповідно до ст.26 з урахуванням ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, та провести перерахунок та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що позивачу вже призначена пенсія за віком, яка була належним чином неодноразово перерахована відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач, зокрема, зазначив, що йому було призначено пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" він звернувся вперше після досягнення 60 річного віку. Після призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач продовжував працювати та сплачував у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що Закон України "Про пенсійне забезпечення" передбачав право громадян на призначення, обчислення та виплату трудової та соціальної пенсії з 01.01.1992 року по 01.01.2004 року.

Також, судом при винесенні оскаржуваної постанови не враховано постанову Верховного Суду України від 29.11.2016 року по справі №133/476/15-а, адже, на думку суду, ця постанова вирішує питання переходу з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, які не є тотожними відповідно до Розділу II Закону України "Про пенсійне забезпечення".

На думку позивача, такий висновок є помилковим, оскільки відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсія за віком та пенсія за вислугу років є видом трудової пенсії. Відповідно до ст.ст.56-92 зазначеного Закону призначення, обчислення та виплата трудових пенсій здійснювались однаково, були лише різні умови щодо визначення права на отримання цих пенсій. Отже, призначена та обчислена позивачу пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" є іншою ніж пенсія за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за якою позивач звернувся до відповідача вперше в січні 2017р. при досягненні 60 річного віку.

Як зазначено судом першої інстанції, пенсія позивача була перерахована відповідно до ст.43 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Пенсія позивача перераховувалась з 01.01.2004 року, але це право на перерахунок визначено в самому Законі. Пенсія позивачу перераховувалась, але не призначалась, крім того, п.1 ст.43 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" перерахунок пенсії за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону. Отже, згідно зазначених норм з 01.01.2004 року перераховувались всі пенсії відповідного Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", навіть пенсія за вислугу років. За призначенням пенсії за віком відповідно до цього Закону позивач звернувся вперше, адже і порядок обчислення, умови призначення загальної пенсії за віком при досягненні 60 річного віку відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" суттєво відрізняються від порядку обчислення пенсій за віком відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Посилання відповідача в запереченнях на постанови Верховного Суду України від 15.04.2014р. №21-57а14 та інші є не зрозумілим, адже правові висновки викладені в цих постановах стосуються порядку сплати єдиного соціального внеску і жодним чином не стосуються питання призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

Відповідач надіслав суду письмові заперечення, в яких просить суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а постанову суду від 11 квітня 2017 року без змін; справу розглянути без участі представника.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач перебуває на обліку у відповідача. З 15.11.1991 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до статті 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

13.01.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої зарплати працівників, зайнятих в галузях економіки України за три календарні роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком на загальних підставах.

Листом від 18.01.2017 року №1739/07/18 позивачу було відмовлено у задоволенні заяви позивача. Відмова мотивована тим, що з 01.01.2004 року його пенсія обчислена за нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тому відсутні підстави для призначення, нарахування та виплати пенсії відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням статті 40 і статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України за останні три роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки:

- пенсія за віком на загальних підставах та пенсія за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку розраховується відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а Закон України "Про пенсійне забезпечення" визначає лише право особи на пільгову пенсію. Тому, твердження позивача про те, що призначена йому на пільгових умовах у відповідності до статті 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсія не вважається пенсією за віком у розумінні Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є безпідставним;

- у позивача відсутні підстави та він не виявив бажання перейти з одного виду пенсії на інший, оскільки він претендує на пенсію в межах одного виду - пенсію за віком, а отже і відсутні підстави здійснювати призначення вже раніше призначеної пенсії та всі пов'язані з призначенням пенсії нарахування. Таким чином, відсутні законодавчо визначені підстави вдруге призначати позивачу за його заявою пенсію за віком у відповідності до статті 26, частини другої статті 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

- правовідносини, які виникли в цій справі, є відмінними, ніж розглянуті Верховним Судом України постановах від 29.11.2016 року №133/476/15-а, від 22.12.2015 року №21-4071а15, оскільки в цих справах особі була призначена пенсія за вислугу років, а за призначенням пенсії за віком за Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" така особа звернулась вперше, тобто особі було призначено інший вид пенсії за іншим законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позову на підставі наступного.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за цим законом призначалися наступні види державних пенсій: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до пункту статті 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в редакції на час призначення пенсії позивачу, працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничо-рятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років. При наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків і менше 7 років 6 місяців у жінок за кожний повний рік цих робіт пенсійний вік, передбачений статтею 12 цього Закону, знижується на 1 рік.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сімї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку передбачалося як статтею 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (для осіб, які мали право на пенсію на пільгових умовах), так і підпунктом 3 пункту 2 Перехідних положень Закону України "Про загальнообовязкове пенсійне страхування".

Отже, дія Закону України "Про пенсійне забезпечення" поширюється на визначення права особи на пенсію, тоді як умови виплати цієї пенсії регулюються нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Статтею 9 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" визначено види пенсійних виплат і соціальних послуг, зокрема, за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються наступні пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не повязаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у звязку з втратою годувальника.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до частини 3 статті 2 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" для окремих категорій громадян законами України можуть встановлюватися умови, норми і порядок їх пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообовязкового державного пенсійного страхування і недержавного пенсійного забезпечення.

Положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення" і Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" визначено, що пенсія за віком може призначатись як на загальних, так і на пільгових та спеціальних юридичних підставах.

Позивач скористався своїм правом на призначення пенсії за віком відповідно до статті 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка йому з 2004 року перераховувалася у визначеному Законом України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" порядку.

Частиною 3 статті 45 цього Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

З наведеного вбачається, що частиною 3 статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Позивачу вже призначено пенсію за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка була розрахована за правилами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Цей вид пенсії не є іншим в розумінні статті 10 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, у відповідача відсутні підстави для повторного призначення позивачу пенсії за віком за його заявою відповідно до статті 26, частини 2 статті 40 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилкового посилання позивача, зокрема, на постанову Верховного Суду України від 29.11.2016 року по справі №133/476/15-а, оскільки спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли з приводу призначення пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" з урахуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2012, 2013, 2014 роки, особі, яка отримувала пенсію за вислугу років за ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року у справі №185/949/17 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко