Справа № 805/1425/17-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про зупинення провадження у справі

20 червня 2017 р. Справа №805/1425/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голошивця І.О., при секретарі Шташаліс О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, -

за участю:

представника позивача - ОСОБА_2 - за довіреністю,

представника відповідача - ОСОБА_3 - за довіреністю.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив суд (з урахуванням уточнень):

- визнати незаконним та скасувати наказ Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №20-ос від 19 січня 2017 року про звільнення з військової служби за підпунктом «и» (у звязку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 із застосуванням частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» в запас старшого прапорщика ОСОБА_1 інспектора прикордонної служби 1 категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Марїнка» ІІ категорії (місце дислокації н.п. Гостре) оперативно-бойової прикордонної комендатури «Курахівка», без права носіння військової форми одягу;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Інспектора прикордонної служби 1 категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Марїнка» ІІ категорії (місце дислокації н.п. Гостре) оперативно-бойової прикордонної комендатури «Курахівка» з 19 січня 2017 року.

Представником відповідача через відділ документообігу та архівної роботи суду надано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, в звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилається на те, що відносно позивача було видано наказ начальника Краматорського прикордонного загону № 20-ос від 19 січня 2017 року, про звільнення позивача з військової служби із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 було доведено суть наказу про звільнення з військової служби, порушень військової дисципліни та наявні дисциплінарні стягнення 19 січня 2017 року, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на зворотньому аркуші наказу про звільнення. Відповідач посилається на те, що статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений місячний строк на звернення до суду щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби. Таким чином відповідач зазначає, що строк на оскарження наказу про звільнення сплинув 19 лютого 2017 року.

В звязку з чим, відповідач просив суд залишити позовну заяву без розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав заявлене клопотання та просив суд його задовольнити.

Представник позивача надав до суду заяву про поновлення строків звернення до адміністративного суду, відповідно до якого зазначив, що ОСОБА_1 був звільнений з посади інспектора прикордонної служби 1 категорії на підставі наказу від 19 січня 2017 року. Відповідний наказ ОСОБА_1 наданий не був, в звязку з чим позивач звернувся з рапортом про розяснення причин звільнення та надання копії наказу про звільнення. Однак відповіді на даний рапорт позивач не отримав та копії наказу про звільнення також.

В звязку з чим, ОСОБА_1 був позбавлений можливості якісно захистити свої права. Без наявності в нього тексту наказу про звільнення не зміг звернутися до фахівця для складання позовної заяви. Крім того, позивач зазначає, що початком відрахування строку звернення до суду потрібно вважати вручення особі наказу про звільнення, але відповідний наказ не був вручений позивачу.

Крім того, представник позивача зазначає, що до теперішнього часу ОСОБА_1 не обізнаний про причини звільнення.

Представник позивача у судовому засіданні просив суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України) визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абзацем 3 частини 2 статті 99 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 19 січня 2017 року № 20-ос «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України старшого прапорщика ОСОБА_1, інспектора прикордонної служби 1 категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Марїнка» ІІ категорії (місце дислокації н.п. Гостре) оперативно бойової прикордонної комендатури «Курахівка», звільнено з військової служби без права носіння військової форми одягу.

З відповідним наказом позивач був ознайомлений 19 січня 2017 року, про що свідчить особистий підпис позивача на наказі про ознайомлення (а.с. 16 зворотний бік).

Однак, суд вважає за доцільне зазначити, що копію відповідного наказу про звільнення позивачу надано не було.

Крім того, наказом начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03 лютого 2017 року № 42-ос «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1, інспектора прикордонної служби 1 категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Марїнка» ІІ категорії оперативно бойової прикордонної комендатури «Курахівка», звільненого в запас Збройних Сил України наказом начальника Краматорського прикордонного загону (І категорії) Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України № 20-ос від 19 січня 2017 року, за підпунктом «и» (у звязку систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 із застосуванням частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» без права носіння військової форми одягу.

Таким чином суд зазначає, що до 03 лютого 2017 року ОСОБА_1 виходив на службу та здійснював свої повноваження визначені штатним розписом.

Отже, на думку суду строк на оскарження наказу про звільнення розпочався з 03 лютого 2017 року відповідно.

З матеріалів справи встановлено, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді направлений на адресу Донецького окружного адміністративного суду поштою 10 березня 2017 року, про що свідчить штам на поштовому конверті.

Крім того, судом не встановлено ознак недбалого ставлення позивача до реалізації права на справедливий судовий розгляд.

У рішеннях по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, з урахуванням приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права, а також приписів ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що незначне пропущення строку звернення до суду за умови відсутності ознак недбалого ставлення позивача до реалізації права на справедливий судовий розгляд не може бути перешкодою для надання судового захисту порушеним правам особи.

В звязку з чим, суд зазначає, що позивачем надані відповідні та обґрунтовані пояснення щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, оскільки позивач не отримав копію наказу про звільнення від 19 січня 2017 року № 20-ос.

Також, суд звертає увагу суду на те, що згідно з ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права. Відповідно до позиції суду воно має трактуватися, як можливість особи звернутися до суду та як заборона вчиняти певні правові чи фізичні дії, спрямовані на перешкоджання особі скористатися цим правом.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (№ 22277/93 від 27.06.2000 року § 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду, у звязку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Суд, як остання інстанція, має перевірити дотримання вимог Конвенції, переконатись що право доступу до суду не було обмежено таким чином, що нанівець зводиться вся його суть.

Також, обмеження в доступі до суду не буде відповідати ч. 1 ст. 6, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Поняття справедливого судового розгляду та доступу до суду Європейський суд розуміє з урахуванням принципу юридичної визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata: рішення суду (останньої інстанції) має бути обов'язковим та остаточним («Трегубенко проти України», «Науменко проти України», «Полтораченко проти України» та «Тімотієвич проти України».

Більш того, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, врахувавши практику Європейського суду з прав людини, вислухавши обґрунтування представника позивача щодо поважності причини пропуску строку звернення до суду, вислухавши думку представника відповідача, з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України, суд дійшов висновку щодо поважності визнання причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 та його поновлення.

Керуючись ст. ст. 99, 100, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовити повністю.

Клопотання позивача про поновлення строків звернення до суду з даним адміністративним позовом задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 з даним адміністративним позовом.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошені у судовому засіданні 20 червня 2017 року за участю позивача та представника позивача.

Повний текст ухвали складається у відповідності до вимог ст. 160 КАС України.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту постановлення.

Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Голошивець І.О.