Справа № 803/736/17
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

26 червня 2017 року Справа № 803/736/17

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Костюкевич С. Ф., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Другого відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Другий відділ ДВС) про визнання протиправною та скасування постанови від 26.08.2010 року ВП №21398908.

Позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, в зв'язку з чим слід відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №21398908 з виконання виконавчого листа №2-6548, виданого 03.03.2010 року Луцьким міськрайонний судом Волинської області про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованості в сумі 38 485,29 доларів США за кредитним договором, 1 700 грн. судового збору та 30 грн. витрат на ІТЗ, яке було відкрито 17.08.2010 року державним виконавцем Другого відділу ДВС.

26.08.2010 року у зв'язку з невиконанням в добровільному порядку рішення суду головним державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №21398908, якою постановлено стягнути 3 848,53 доларів США.

26.08.2015 року вказане виконавче провадження про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованості в сумі 38 485,29 доларів США за кредитним договором, 1 700 грн. судового збору та 30 грн. витрат на ІТЗ завершене та старшим державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП №21398908 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення).

24.05.2017 року позивач звернувся до Другого відділу ДВС із заявою про зняття арешту з належного йому рухомого та нерухомого майна на яке було накладено згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.08.2010 року, проте у знятті арешту з належного йому майна, Другий відділ ДВС вказав, що арешт з майна боржника знімається у випадку повного погашення заборгованості за виконавчим документом та сплаті виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Таким чином, позивач оскаржує постанову Другого відділу ДВС про стягнення виконавчого збору, яка пов'язана із примусовим виконанням виконавчого листа №2-6548, виданого 03.03.2010 року Луцьким міськрайонний судом Волинської області за наслідками розгляду цивільної справи.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені учасниками виконавчого провадження до адміністративного суду в разі якщо законом не встановлено інший порядок їх судового оскарження.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Таким чином правила ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України встановлюють інший порядок судового оскарження дій або бездіяльності державного виконавця при виконанні рішення суду, прийнятого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 Цивільного процесуального кодексу України скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після прийняття її судом.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Посилання позивача на ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» для вирішення даного спору окружним адміністративним судом не може бути застосовано, оскільки дана норма застосовується лише у випадку коли законом не встановлено іншого порядку судового оскарження рішень державного виконавця. В даному випадку ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України чітко встановлено такий порядок судового оскарження рішень державного виконавця.

Таким чином, постанова державного виконавця, прийнята в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду по цивільній справі повинна бути оскаржена стороною виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12.10.1978р. вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

В даному випадку постанову Другого відділу ДВС про стягнення виконавчого збору ВП №21398908 від 26.08.2010 року слід оскаржувати до суду, який видав виконавчий документ - Луцького міськрайонного суду шляхом звернення зі скаргою.

Вказана позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 24.02.2016 року №6-3077цс15 та від 08.11.2016 року № 21-5539а15. Відповідно до статті 2442 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З огляду на викладене, позивачем не дотримано правил підсудності, оскільки зазначений спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Аналізуючи вищевикладене, у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП №21398908 від 26.08.2010 року слід відмовити та роз'яснити позивачу, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Крім того, частиною першою статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Отже, для повернення судового збору, сплаченого при поданні адміністративного позову, позивачу необхідно звернутись до суду з відповідним клопотанням.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови.

Роз'яснити позивачу, що вказаний спір підлягає розгляду та вирішенню в порядку цивільного судочинства, та що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя С.Ф. Костюкевич