Справа № 806/996/17
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м.Житомир справа № 806/996/17

категорія 3.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шимоновича Р.М.,

секретар судового засідання Степанчук С.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Житомирського торговельно-економічного коледжу Київського національного торговельно-економічного університету до управління Держпраці у Житомирській області про визнання дій неправомірними та скасування постанови,

встановив:

Житомирський торговельно-економічний коледж Київського національного торговельно-економічного університету звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати неправомірними дії управління Держпраці у Житомирській області стосовно накладення штрафу на підставі постанови №ЖИ55/06-03-089/0090 від 14.03.2017;

- скасувати постанову управління Держпраці у Житомирській області №ЖИ55/06-03-089/0090 від 14.03.2017 про накладення штрафу уповноваженими особами.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач при прийнятті спірного рішення проігнорував, що остаточний розрахунок зі звільненим працівником ОСОБА_3 було проведено коледжем 17.01.2017, у звязку з тим, що лише 16.01.2017 був затверджений та зареєстрований тимчасовий кошторис коледжу на І квартал 2017 року. Вважає, що зі змісту статті 265 Кодексу законів про працю України слідує, що юридичні особи, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством праці, більш як за один місяць. У свою чергу, відповідач посилаючись на абзац 8 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, не розяснює в чому саме позивачем ігнорується вимога закону про місячний термін порушення, що являється підставою для притягнення до відповідальності.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що спірна постанова прийнята управлінням Держпраці у Житомирській області на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також, зазначив, що оскільки під час перевірки встановлено порушення позивачем статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме: непроведення виплати всіх сум працівнику в день звільнення, відповідачем правомірно застосовано штраф на підставі абзацу 8 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015, Державна служба України з питань праці (далі - Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Встановлено, що 25.02.2017 головними державними інспекторами відділу додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління Держпраці у Житомирській області проведено позапланову перевірку Житомирського торговельно-економічного коледжу Київського національного торговельно-економічного університету, за результатами якої складено акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування від 24.02.2017 № 06-03-089/090.

Актом перевірки зафіксовано, що в порушення статті 21 Кодексу законів про працю України, Житомирським торговельно-економічним коледжем Київського національного торговельно-економічного університету застосовано контрактну форму трудового договору з працівницею ОСОБА_3, що не передбачена законами України. Також, зафіксовано порушення статті 116 Кодексу законів про працю України в частині несвоєчасності виплати розрахункових коштів.

За результатами розгляду акту перевірки, 14.03.2017 начальником управління Держпраці у Житомирській області прийнято постанову № ЖИ55/06-03-089/0090, якою на підставі абзацу 8 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України накладено на Житомирський торговельно-економічний коледж Київського національного торговельно-економічного університету штраф у розмірі 3200,00 грн. (а.с. 6-7).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо накладення штрафу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Згідно зі частиною першою статті 265 Кодексу законів про працю України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 8 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Частиною четвертою указаної статті Кодексу передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 N 509 (далі - Порядок N 509), штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Згідно пункту 3 Порядку N 509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Відповідно до пункту 6 Порядку N 509, про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Згідно пункту 7 Порядку N 509, справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

У ході судового розгляду справи зясовано, що управлінням Держпраці у Житомирській області було своєчасно повідомлено Житомирський торгівельно-економічний коледж КНТЕУ про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю (а.с. 22). Зазначений факт не заперечувався представником позивача.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про дотримання відповідачем процедури прийняття спірної постанови.

Так, зі змісту спірної постанови вбачається, підставою для притягнення позивача до відповідальності став висновок відповідача про порушення останнім статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме: затримка розрахунку зі звільненим працівником на один день. У звязку із виявленим порушенням, відповідачем застосовано до позивача штраф на підставі абзацу 8 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

У свою чергу, доводи представника позивача зводяться до того, що зі сторони Коледжу не було допущено жодних порушень трудового законодавства, оскільки розрахунок зі звільненим працівником був проведений на наступний день після звільнення.

Проте, доводи позивача не витримують жодної критики, з огляду на наступне.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У ході судового розгляду справи зясовано, що наказом Житомирського торговельно-економічного коледжу Київського національного торговельно-економічного університету від 13.01.2017 №2-к звільнено ОСОБА_3, фельдшера, із займаної посади з 16 січня 2017 року, відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, у звязку із закінченням дії контракту (а.с. 48).

Із табелю обліку робочого часу вбачається, що 16.01.2017 був останній робочий день ОСОБА_3 (а.с. 40).

Отже, позивач зобовязаний був розрахувати вивільненого працівника 16.01.2017.

Попри це, позивачем було проведено остаточний розрахунок з ОСОБА_3 17.01.2017, що підтверджується відомістю нарахування коштів від 17.01.2017 № 49 та платіжним дорученням від 17.01.2017 № 2 (а.с. 44-46).

Зважаючи на імперативний характер норми, закріпленої у статті 116 Кодексу законів про працю України, яка зобовязує роботодавця провести розрахунок з працівником у день його звільнення, суд погоджується з доводами відповідача про порушення позивачем законодавства про працю в частині несвоєчасного розрахунку зі звільненим працівником.

Також, як на одну з підстав протиправності спірного рішення позивач вказує, що відповідачем не розяснено у чому саме ігнорується вимога закону про місячний термін порушення, що являється підставою для притягнення до відповідальності.

Проте, доводи позивача є помилковими, з огляду на наступне

Слід зазначити, що абзацами 3 та 8 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України встановлені розміри санкцій за відмінні один від одного за складом порушення, а саме:

абзац третій конкретизує склад порушення, зокрема, порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі. Санкція за дане порушення передбачена у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

абзац восьмий містить загальний склад порушення, зокрема, порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини. У даному випадку санкція становить розмір мінімальної заробітної плати.

Суд наголошує, що у розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України затримка розрахунку зі звільненим працівником навіть на один день є безумовним порушенням зазначеної норми. Відповідно, штрафна санкція за дане порушення не може визначатись у розмірі, встановленому за порушення строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць.

Зважаючи на те, що позивачем на один день порушено строк виплати всіх сум звільненому працівникові, суд дійшов висновку, що відповідачем правильно кваліфіковано виявлене перевіркою порушення та правомірно застосовано фінансову санкцію на підставі абзацу 8 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Суд вважає помилковими доводи позивача про дотримання ним законодавства про працю, оскільки відсутність затвердженого тимчасового кошторису унеможливила розрахунок зі звільненим працівником, з огляду на наступне.

Найбільш важливі та значимі положення, які стосуються гарантування та захисту прав та свобод людини зосереджені в Загальній декларації з прав людини, прийнятій Генеральною асамблеєю ООН 10.12.1948 та в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту.

Стаття 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, яка ратифікована Верховною Радою України від 14 вересня 2006 року, передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду, Договірні Сторони зобов'язуються, зокрема: визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень; здійснювати відрахування із заробітної плати тільки на умовах і в розмірах, передбачених національними законами або правилами чи встановлених колективними договорами або арбітражними рішеннями.

Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження законних систем нарахування заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

30 березня 2006 року набрав чинності Закон України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини". Відповідно до цього Закону суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права. 31 травня 2006 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 784 "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У загальновизнаній класифікації прав людини право на працю та справедливу винагороду відноситься до другого покоління прав людини.

Ці права відрізняються не тільки предметом та часом виникнення, але й засобами та ступенем забезпечення, тому що їхня реалізація передбачає та спирається на втручання держави.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Майном за практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, визнаються: законні сподівання на отримання власності, підприємницька діяльність, право займатися професійною діяльністю, авторські та суміжні права, ліцензії та дозволи, патенти, ділова репутація, майнові вимоги, боргові вимоги, пайові внески, (упущена) вигода, майбутні доходи, економічні інтереси, матеріальні та нематеріальні інтереси, цінні папери, акціонерний (статутний) капітал, зміна частки акціонерного (статутного) капіталу, дохід, заробітна плата, торгова марка, клієнтура, судові рішення з майнових питань, рішення КТС, виконавчі написи щодо майна, орендна плата, земельні ділянки, соціальні виплати, допомога по безробіттю, пенсії, заощадження, спадщина тощо.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Суд наголошує, що для більшості осіб заробітна плата є основним або навіть єдиним джерелом для існування, а тому оплата праці є однією із найважливіших державних гарантій.

Конституційний Суд України у Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3 Конституції України).

Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина 4 статті 13, частини 1,2, 7 статті 43 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, зазначене у національному законодавстві України, зокрема у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України та статті 1 Закону України "Про оплату праці", де визначено також і питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту.

Суд наголошує, що поза увагою позивача залишається та обставина, що несвоєчасний розрахунок зі звільненим працівником у першу чергу порушує права та законні очікування на отримання повного розрахунку такого працівника. У свою чергу, несвоєчасний розрахунок роботодавця зі звільненим працівником є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи викладене, доводи позивача, покладені в основу позову, не можуть виправдовувати поведінку, що порушує законодавство про оплату праці в частині своєчасного та повного розрахунку, як винагороди за працю, зі звільненим працівником.

Також, суд зазначає, що зазначені обставини не є підставою для невиконання вимог Кодексу законів про працю України. Роботодавцем, на якого законодавством покладено обов'язок дотримання вимог нормативно-правових актів щодо оплати праці, є позивач, тому, в разі допущення порушень законодавства про оплату праці, саме Житомирський торговельно-економічний коледж Київського національного торговельно-економічного університету має бути притягнутий до відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені обставини у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті постанови від 14.03.2017 №ЖИ55/06-03-089/0090 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У свою чергу, постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 14.03.2017 №ЖИ55/06-03-089/0090 прийнята відповідачем правомірно, а тому підстави для її скасування відсутні.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при прийнятті спірного рішення.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене, суд відмовляє Житомирському торговельно-економічному коледжу Київського національного торговельно-економічного університету у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Відмовити Житомирському торговельно-економічному коледжу Київського національного торговельно-економічного університету у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.М.Шимонович

Повний текст постанови виготовлено: 21 червня 2017 р.