Справа № 2а-3269/11 (2а/426/471/12)
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" червня 2017 р. м. Київ К/800/31133/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2014 року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області (далі -УПФУ) в якому просила: визнати незаконними дії відповідача щодо зменшення розміру її пенсії незаконними; зобов'язати УПФУ здійснити перерахунок її пенсії з 1 вересня 2010 року з урахуванням страхових внесків до Пенсійного фонду України, що вносились позивачем; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй не донараховану та не виплачену в повному розмірі пенсію з 1 вересня 2010 року з урахуванням вже проведених виплат (далі - спірні дії, спірний перерахунок пенсії відповідно).

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідач не маючи на те законних підстав протиправно зменшив розмір її пенсії, не врахувавши дохід, одержаний нею від зайняття підприємницькою діяльністю у періоди з 1 травня по 31 липня, з 1 по 31 серпня 1993 року, з 1 листопада 1993 року по 28 лютого 1994 року, з 1 квітня по 31 травня, з 1 липня по 31 серпня та з 1 вересня по 31 грудня 1994 року (далі - спірні періоди).

Посилаючись на вищевказані обставини, які, на думку позивача, призвели до порушення її прав, ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що законодавством не передбачено можливості урахування при обчисленні розміру пенсії за віком доходу, одержаного позивачем у спірні періоди трудової діяльності. Окрім цього, суди, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилались на те, що позивач не оскаржила рішення органів Пенсійного фонду України про зменшення розміру її пенсії та відмову у здійсненні перерахунку такої, а тому вони є чинними і підлягають виконанню.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що позивач починаючи з 23 січня 2007 року перебуває на обліку в УПФУ та одержує пенсію за віком, призначену на підставі норм Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV, в редакції періоду спірних правовідносин).

При обчисленні розміру пенсії ОСОБА_4, під час її призначення і перерахунку, здійсненим за заявою позивача від 2 квітня 2007 року УПФУ врахувало дохід, одержаний нею у спірні періоди від здіснення підприємницької діяльності у 1993-1994 роках.

Починаючи з 1 вересня 2010 року позивачу здійснено перерахунок пенсії, внаслідок чого її розмір зменшився.

У відповідь на звернення позивача про роз'яснення підстав і причин такого перерахунку пенсії відповідач надав відповідь, у якій зазначив, що чинним законодавством, а також законодавством, яке діяло у спірні періоди, не передбачено врахування доходу від здійснення підприємницької діяльності.

В подальшому, позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ) з вимогою переглянути здійснений УПФУ перерахунок пенсії і врахувати при обчисленні її розміру дохід, одержаний нею у спірні періоди трудової діяльності.

За наслідками розгляду заяви ГУ ПФУ прийняло рішення про відмову у здійсненні перерахунку пенсії, про який просила позивач.

Так, за змістом абзаців 1-5 статті 40 Закону № 1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року, незалежно від перерв, та за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. У разі якщо страховий стаж становить менший період, ніж передбачено абзацом першим цієї частини, враховується заробітна плата (дохід) за фактичний страховий стаж. За вибором особи, яка звернулася за пенсією, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключається період до 60 календарних місяців підряд за умови, що зазначений період становить не більше ніж 10 відсотків тривалості страхового стажу. Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини. Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Статтею 24 цього ж Закону наведено визначення поняття страхового стажу, яким є період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

В свою чергу, згідно з абзацом 1 частини 2 статті 27 Закону № 1058-IV за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.

Одночасно, пунктами 1, 2 частини 1 статті 41 Закону № 1058-IV передбачено, що до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються: 1) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно із цим Законом були фактично обчислені та сплачені страхові внески до Пенсійного фонду в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески; 2) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Таким чином, вищевказані положення правових норм Закону № 1058-IV передбачають для пенсіонера два можливих варіанти обчислення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії за його вибором.

За першим варіантом для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року, незалежно від перерв на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством.

При цьому, страховий стаж обчислюється відповідно до вимог Закону № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

У такому разі, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, передбачено обчислення страхового стажу за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку, а не заробітної плати (доходу), яка враховується для обчислення пенсії.

У другому випадку, за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.

Водночас, заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Разом з тим, суди, вирішуючи цей спір не встановили, який із двох вищевказаних варіантів врахування заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії обрала позивач.

Також, висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для зарахування спірних періодів, протягом яких позивач здійснювала підприємницьку діяльність, до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, а відтак і заробітку для обчислення пенсій, одержаного нею у цей проміжок часу, не відповідає нормам матеріального права, якими було врегульовано це питання у 1993-1994 роках з огляду на наступне.

З визначенням статті 1 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення» (далі - Закон № 803-XII, в редакції, чинній у 1993-1994 роках) зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі.

Згідно з положеннями пункту «б» частини 3 цієї ж правової норми Закону № 803-XII в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві.

У спірні періоди здійснення позивачем підприємницької діяльності діяла Інструкція про порядок сплати і обліку страхових та інших внесків підприємств, установ, організацій і громадян до Пенсійного фонду України, яка затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 26 березня 1992 року № 2-1 (далі - Інструкція № 2-1) згідно якої, обов'язкові страхові внески працюючих громадян до ПФУ встановлені в розмірі 1% заробітної плати. За громадян, працюючих у окремих осіб за угоди, наймач сплачує внески за тими ж нормами, як і підприємства. Всі підприємства, а також громадяни, які займаються підприємницькою діяльністю, і особи, що наймають окремих громадян за угодами, зобов'язані зареєструватись як платники внесків в органах ПФУ у містах і районах.

Окрім цього, за правилами частини 1, пункту «а» частини 2 статті 56, частини 1 статті 66 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII, який діяв у спірні періоди трудової діяльності позивача) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в'язнів за умови сплати страхових внесків. У заробіток для обчислення пенсій включається всі види оплати праці, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески, крім виплат одноразового характеру, не обумовлених діючою системою оплати праці (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та інші), перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз наведених правових норм законодавства з урахуванням їх юридичних зв'язків дає колегії суддів підстави для висновку, що у 1993-1994 роках на законодавчому рівні було передбачено зарахування для обчислення пенсій заробітку, одержаного громадянами від здійснення підприємницької діяльності у разі сплати ними страхових внесків до Пенсійного фонду України, оскільки такі громадяни підлягали державному соціальному страхуванню, провадили трудову діяльність як самозайняті особи і підлягали реєстрації як платники внесків в органах ПФУ у містах і районах.

Натомість, суди першої та апеляційної інстанцій названі положення законодавства до уваги не взяли та не надали належної правової оцінки обставинам справи в контексті їх вимог.

Крім того, суди, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилались і на те, що рішення УПФУ та ГУ ПФУ, якими із заробітної плати (доходу) позивача, з якої обчислено розмір пенсії, виключено дохід, одержаний нею у спірні періоди і відмовлено у здійсненні спірного перерахунку пенсії, не є предметом цього спору.

Відтак, суди дійшли висновку, що названі рішення не скасовані, а отже є чинними (діючими) і підлягають застосуванню, у зв'язку з чим даний позов є безпідставним.

Однак, зазначені висновки судів не ґрунтуються на дотриманні вимог норм процесуального права, враховуючи таке.

У відповідності до частини 2, 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

У даному випадку, у суду першої інстанції були наявні усі підстави для застосування повноваження, передбаченого частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України для повного захисту права позивача на здійснення їй спірного перерахунку пенсії, розмір якої зменшено вищевказаними рішеннями органів Пенсійного фонду України.

Суду першої інстанції також необхідно врахувати і те, що судове рішення, ухвалене за наслідками розгляду цієї справи може вплинути на права і обов'язки ГУ ПФУ, яке не є стороною у справі, у зв'язку з чим постає необхідність у вирішенні питання про залучення цього органу як третьої особи з відповідним процесуальним статусом в порядку статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, оскільки, згідно з положеннями частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При новому розгляду справи, суду першої інстанції необхідно повно і всебічно дослідити обставини справи з урахуванням вимог вищенаведених норм матеріального та процесуального права.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

Ю.К. Черпак