Справа № 826/22434/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2017 року письмове провадження № 826/22434/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Кузьменка В.А., Огурцова О.П. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування наказу №2722/к від 28.08.2015р., поновлення на посаді,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування наказу від 28.08.2015р. №2722/к про звільнення позивача з посади заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України;

- зобов'язання відповідача поновити позивача на посаді заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України;

- стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного наказу.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає наступне.

Наказом Міністра юстиції України №2119/к від 08.07.2015р. «Про призначення ОСОБА_1» позивача призначено на посаду заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України.

Наказом Міністра юстиції України №2722/к від 28.08.2015р. «Про звільнення ОСОБА_1» позивача звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Підставою прийняття зазначеного наказу стала заява ОСОБА_1

Не погоджуючись з оскаржуваним наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в Законі України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-XII (надалі - Закон N 3723-XII) (на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням).

Згідно з абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9 (надалі - Постанова Пленуму N 9) діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Як вбачається з пояснень позивача, призначення його на посаду заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відбулось за умови незаконного вимагання підписання заяви про звільнення з займаної посади за угодою сторін, без зазначення дати, яка була відібрана у нього керівником служби Міністерства юстиції України Волошиним Вячеславом Едуардовичем 27 серпня 2015 року.

Позивачем цього ж дня, 28 серпня 2015 року Міністру юстиції України подано телеграму про відкликання заяви про звільнення від 27 серпня 2015 року.

Згідно з Довідкою №67 Бориспільської центральної районної лікарні, ОСОБА_3 28.08.2015р. знаходився в неврологічному відділенні стаціонарного лікування.

Відповідно до електронного повідомлення від 31.08.2015 р. зазначена вище телеграма була вручена 31.08.2015р. уповноваженому на прийом кореспонденції Бесараб.

Однак, відповідачем не була взята до уваги отримана від позивача телеграма про відкликання його заяви про звільнення, а також про відсутність наміру звільнятися, натомість 28.08.2015 р. прийнято наказ № 2722/к про звільнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Отже, обов'язковою умовою для звільнення працівника за п. 1 ст. 36 КЗпП України є домовленість сторін про дату звільнення.

Як вбачається із заяви позивача про звільнення з займаної посади за угодою сторін, вона не містить волевиявлення позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін, а містить фразу «датою звільнення вважати дату підписання наказу».

Таким чином формулювання «датою звільнення вважати дату підписання наказу» не є в розумінні трудового законодавства України узгодженою датою звільнення.

Також вказана заява містить лише підпис Міністра юстиції України, проте не містить резолюції «не заперечую» або «погоджую» або «до наказу», що свідчить також про відсутність волевиявлення зі сторони відповідача. Крім того, відсутня дата вчинення підпису Міністра юстиції.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що відсутність погодженої дати та волевиявлення позивача, а також відсутність вищевказаних дій з боку позивача, спростовує наявність його волі на припинення трудових відносин, а тому оформлення його звільнення на підставі угоди сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, є незаконним.

Окрім того, слід зазначити, що звільнення працівника, зокрема, за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є правомірним у випадку наявності підстав для звільнення та наявність юридичного акту припинення трудового договору, додержання загальних та додаткових гарантій припинення трудового договору, зокрема, порядку звільнення.

Згідно із ст. 47 КЗпП України на роботодавця покладений обов'язок в день звільнення видати позивачу належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Як встановлено судом, 28.08.2015р. в день звільнення з позивачем розрахунку проведено не було. Вказане також не заперечується сторонами у справі.

Отже, не здійснивши розрахунки з позивачем в день звільнення, відповідачем було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України.

Суть спору про поновлення на публічній службі може полягати у вимогах про визнання неправомірним рішення щодо припинення публічної служби та про поновлення на посаді та у вимогах про присудження заробітної плати, іншого грошового утримання втраченого особою у зв'язку з неправомірним звільненням з посади.

Дослідивши фактичні обставини справи в їх системному взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому наказ Міністерства юстиції України від 28.08.2015р. № 2722/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню Міністерством юстиції України на посаді заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України з 29.08.2015р.

Щодо розміру середньоденного заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так, згідно довідки Міністерства юстиції України без номеру та дати за останні 2 календарні місяці роботи (червень - липень 2015), заробітна плата позивача становить 17156,99грн. У той же час середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 399,00грн.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача складає 457. Відповідно середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2015 року по 23 червня 2017 року складає 182343,00грн.

В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000,00гривні.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідачі у справі не надали суду жодних доказів, які б спростували доводи викладені позивачем у позовній заяві.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд дійшов висновку, що позовні є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 28 серпня 2015 року №2722/к «Про звільнення ОСОБА_1».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України з 29 серпня 2015 року.

4. Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 182343,00грн. (сто вісімдесят дві тисячі триста сорок три гривні).

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України з 29 серпня 2015 року.

7. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в сумі 8778,00грн. (вісім тисяч сімсот сімдесят всім гривень).

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді О.П. Огурцов

В.А. Кузьменко