Справа № 642/1845/17
Суддя: Шрамко Л. Л.
Дата ухвалення: 2017-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №642/1845/17
Провадження 2а/642/227/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2017 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді - Шрамко Л.Л., розглянувши у скороченому провадженні в м.Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського обєднаного Пенсійного фонду України м.Харкова про визнання бездіяльності протиправною, зобовязати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просить: визнати протиправними дії (в частині припинення виплати пенсії) та визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині невиплати їй пенсії з березня 2016 року; зобовязати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачці та сплатити заборгованість з березня 2016 року; звернути постанову до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць; зобовязати відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позову посилається на те, що є пенсіонером за віком, до лютого 2016 року включно вона отримувала пенсію шляхом зарахування коштів на рахунок, відкритий в ПАТ «Укрсоцбанк». В березні 2016 року виплату пенсії припинили, представником відповідача повідомлено про необхідність відкриття рахунку в АТ «Ощадбанк», підтвердити місце проживання та у черговий раз зявитись до відповідного підрозділу Пенсійного фонду. Вважає дії відповідача щодо невиплати пенсії та відмову в поновленні пенсійних виплат протиправними, такими, що порушують її права.

Відповідач подав письмові заперечення проти позову, в яких в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачка перебуває на обліку в управлінні та отримувала пенсію за віком на підставі запитуваної електронної пенсійної справи та наданих позивачкою документів. Згідно ч.І п.1 Постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 „Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Позивачка надала Управлінню довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.04.2015 №3, в якій було зазначено: "перемістилась з тимчасово окупованої території в м.Харків- 177, вул.Лагерна, 6.71/1 кв.19" Довідку було продовжено лише до 01.10.2015 (місце перебування вул.Карла Маркса, б.34).

В лютому 2016 року до Управління надійшли списки внутрішньо переміщених осіб, стосовно яких не підтверджено місце фактичного перебування. Стосовно позивачки зясувалось, що вона не проживає за адресою, зазначеною у довідці про взяття на облік. Отже, пенсія призначалась на підставі документів, що містять недостовірні відомості, так як місце проживання, заявлене позивачем при оформленні пенсії в Управлінні не було підтверджено. На підставі п.1 ч.І ст.49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії призупинена на підставі проведеної звірки з «Єдиною інформаційною базою переміщених осіб» (особливість 93). 11 квітня 2017 року Управлінням було зроблено запит до управління праці та соціального захисту населення Холодногірської районної державної адміністрації Харківської міської ради стосовно того, чи дійсна довідка від 01.04.2015 №3, яка була надана позивачкою, чи було складено акти виходу за місцем пребування заявника згідно довідки.

Згідно зі ст.183-2 КАС України даний позов підлягає розгляду та вирішенню в порядку скороченого провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Позивачка є пенсіонером та отримувала пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням №, Серія ААБ №082392 від 09.04.2008.

З довідки № від 01.04.2015 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції вбачається, що ОСОБА_1 перемістилась з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо припинення з березня 2016 року виплати позивачці пенсії, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» «637 від 05.11.2014 встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою.

Згідно частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсій виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1 ст. 49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати раніше призначеної пенсії, як з'ясування певних обставин, на що посилався відповідач у своїх заперченнях та при прийнятті рішення про призупинення виплати пенсії позивачці, оскільки пенсія позивачці була призначена до взяття її на облік внутрішньо переміщеної особи. Посилання відповідача, що пенсію було призначено на підставі документів, що містять недостовірні відомості не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» №8 від 13.06.2007, передбачено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення суд зазначив, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішення від 08 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції,суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» «3477-ІУ від 23.02.2006.

Крім того, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Таким чином, судом встановлено, що припинення виплати пенсії позивачці з березня 2016 року було пов'язано саме з перевіркою інформації щодо її фактичного місця проживання, не підтвердження останньою свого фактичного місця перебування.

Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ від 09.07.2003, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до встановлених у справі обставин, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», суд приходить до висновку, що припинення відповідачем з березня 2016 року виплати позивачці раніше призначеної пенсії є безпідставним, а тому дії Київського обєднаного Пенсійного фонду України м.Харкова щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з березня 2016 року слід визнати протиправними, необхідно зобов'язати відповідача поновити виплату їй пенсії негайно після проголошення рішення, стягнути невиплачені з березня 2016 року пенсійні виплати.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 256 КАС України вимоги позивача щодо негайного виконання постанови суду в межах суми пенсії за один місяць також підлягають задоволенню.

Щодо вимог про зобовязання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказаною статтею КАС України встановлено право, а не обовязок суду зобовязувати подати субєкта владних повноважень звіт про виконання судового рішення, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

Відповідно до ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі витупала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 18. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Пенсійний Фонд України та його органи звільнені від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях.

У звязку з тим, що і позивача звільнено від сплати судового збору, судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 6, 11, 17, 99, 100, 159-163, 183-2 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Київського обєднаного Пенсійного фонду України м.Харкова, в частині припинення виплати та бездіяльність Київського обєднаного Пенсійного фонду України м.Харкова в частині невиплати з березня 2016 року пенсії ОСОБА_1.

Зобовязати Київський обєднаний Пенсійний фонд України м.Харкова поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1.

Стягнути з Київського обєднаного Пенсійного фонду України м.Харкова на користь ОСОБА_1 невиплачені з березня 2016 року пенсійні виплати.

Постанова підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м.Харкова шляхом подачі скарги в десятиденний строк з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.Л. Шрамко