Справа № 315/516/17
Суддя: Романько О. О.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 315/516/17
Номер провадження № 2-а/315/15/17
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2017 рокум. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді - Романько О.О.,
за участю секретаря Притули Я.В.,
представника позивача Рябко І.В.,
представника відповідача Яковенка О.С.,
представника третьої особи Копасова О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гуляйполе адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 до відділу реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

13 травня 2017 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась в суд з зазначеним адміністративним позовом, у якому просила скасувати рішення відділу реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради від 06.04.2017 про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини та зобов`язати відповідача здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою її місця проживання: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06 квітня 2017 року, вона ОСОБА_1 , звернулася до відділу реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради, із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Цього ж дня їй було відмовлено у реєстрації місця реєстрації малолітньої дитини.
З даною відмовою не погоджується, оскільки єдина підстава відмови в реєстрації місця проживання дитини за її адресою є відсутність письмової згоди батька.
Далі в позові зазначила, 27 листопада 2010 року, позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського управління юстиції Запорізької області, про що у книзі реєстрації шлюбів був зроблений актовий запис № 94. Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 березня 2012 року шлюб між ними було розірвано.
Батько долею дитини не цікавиться, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Донька цього року повинна бути зарахована до навчального закладу США № 1 міста Гуляйполе до першого класу, і без реєстрації місця проживання дитини документи не приймають.
Прохає скасувати рішення відділу реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради від 06.04.2017 року про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також зобов`язати відділ реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради зареєструвати місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

13.06.2017 року до канцелярії суду від представника відповідача надані письмові заперечення в яких вказали, що будь-якого підтвердження неможливості отримання письмової згоди батька на реєстрацію дитини, позивачем не надано, а також, цей факт не доведений, тому, є не припустимим, з точки зору законності, та не може бути підставою для скасування рішення посадової особи виконавчого комітету. Позиція батька Варвари, обґрунтовується лише припущеннями позивача.

Також, позивач взагалі оминає факту відмови батька у наданні згоди реєстрації місця проживання, яка передувала відмові відділом реєстрації, хоча даний факт є саме предметом спірних відносин та доведення або спростування вказаного юридичного факту повинно встановлюватися судом, а також з даного приводу приймається рішення, яке у подальшому призведе до похідних юридичних наслідків.

Крім того, позивачем проігноровано норму п. 26 Правил реєстрації, якою передбачений випадок реєстрації місця проживання, без згоди батька. Вказаний випадок є виключенням та полягає у тому, що місце проживання дитини повинно бути визначено за рішенням суду. Вказаного рішення суду про визначення місця проживання дитини позивачем до відділу реєстрації виконавчого комітету надано не було, а також, не надано суду при вирішення спору по суті як доказ.

Отже, позивач вказує на Конвенцію, на практику Європейського Суду, на порушення прав та інтересів дитини, але, не було зазначено жодної правової підстави, які б відповідали виниклим спірним відносинам, або прямо вказували на порушення та невідповідність законодавству України, а також, будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості. Позивач апелює більше емоціями, а не нормативно правовим обґрунтуванням.

Отже, проаналізувавши позовну заяву позивача, відповідачем було зроблено висновок про, те, що скасування рішення (предмету спору), є ні чим іншим, як визнання незаконним (неправомірним) рішення відділу реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради, та невідповідності його постанові КМУ від 2 березня 2016 року № 207, на якій ґрунтується вищевказане рішення видане відділом реєстрації, положення законодавства України та міжнародним договором, у тому, числі Конвенції, на які посилається позивач у позовній заяві.

Тому скасування рішення відділу реєстрації, яке законодавчо обґрунтоване, є неприпустимим та суд першої інстанції перебере на себе не властиві йому функції, як визнання Постанови КМУ незаконною, тобто, такою, що прийнята поза межами наданих повноважень та правового поля вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Враховуючи вищевикладене, відповідач в повному обсязі заперечує проти позовних вимог, та прохав залишити позовні вимоги без задоволення в повному обсязі (а.с.28-32).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення повідомлена належним чином, заяв та клопотань до суду не надала.

Представник позивача Рябко І.В. в судовому засіданні, підтримала позовні вимоги просила їх задовольнити. Додатково вказала на відсутність реальної можливості отримати згоду батька на проведення місця реєстрації дитини через втрату з ним зв`язку. Позивач зверталась до суду щодо позбавлення його батьківських прав. В рамках того провадження було з`ясовано, що ОСОБА_4 за зареєстрованою адресою місця проживання не перебуває його місце перебування не відоме. Тому, посилаючись на ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 9 Конституції України просила позов задовольнити.

Представник відповідача Яковенко О.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав за обставин, які викладені в запереченнях. Пояснив, що підставою для відмови позивачу у здійсненні реєстрації місця проживання її малолітньої дочки за її місцем проживання була відсутність згоди батька на вчинення такої дії. Оскільки відділ реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради згідно законодавства не вправі здійснити таку реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька, тому при вирішенні цього питання відповідальною особою були дотримані всі вимоги діючого законодавства і рішення є законним.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служби у справах дітей Гуляйпільської державної адміністрації Запорізької області Копасов О.М. не заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 . Вказав на те, що виходячи з інтересів малолітньої особи повинно бути проведено реєстрацію її місця проживання з матір`ю.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 27.11.2010 по 20.03.2012 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який розірвано відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.03.2012 (а.с.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до копії свідоцтва про народження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області від 18.01.2011 року, актовий запис № 9, встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Гуляйполе Запорізької області та є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.10).

Та обставина, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої ОСОБА_3 стороною відповідача не заперечується.

З паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Гуляйпільським РС УДМС України в Запорізькій області 16.11.2012 року, встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 13.10.2009 по даний час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Факт проживання позивача за вказаною адресою та її право на житло визнано відповідачем та не було підставою для відмови в реєстрації її дитини.

06.04.2017 позивач ОСОБА_1 звернулась до відділу реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання її малолітньої доньки ОСОБА_3 за адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

За результатами розгляду зазначеної заяви, цього ж дня відповідачем у її задоволенні відмовлено через неподання останньою необхідних документів, а саме письмової згоди батька, що підтверджується відповідними записами на зворотній стороні заяви позивача про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини (а.с.11).

Така відмова слугувала підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що позивачу було відмовлено у реєстрації місця проживання її малолітньої доньки з підстав неподання письмової згоди батька дитини на вчинення такої дії, а обов`язковість такої згоди визначена п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207.

Розглядаючи спірні правовідносини в розрізі норм чинного законодавства України, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Згідно п 2.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 № 1077 (далі по тексту - Порядок № 1077), для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.

Пунктом 2.3 Порядку № 1077 встановлено, що відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.

При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.

Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки.

До адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України надсилаються відомості про реєстрацію місця проживання того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, у графу 14 цих відомостей вноситься інформація про дитину (прізвище, ім`я, по батькові, стать, дата і місце народження).

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 (далі по тексту - Правила № 207), також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п.11 Правил №207).

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом ч. 6 ст. 9 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Як зазначено у ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого Державою-учасницею, наприклад, при арешті, тюремному ув`язненні, висилці, депортації чи смерті (включаючи смерть, що настала через будь-яку причину під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така Держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім`ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім`ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призводило до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб).

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні «Хабровські проти України» (Заява N 61680/10) від 17.01.2013 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому, та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Крім того, Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, Суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Гаазької Конвенції враховують такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні зв`язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), наявність медичного страхування тощо.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства».

Відповідно до статті 18 вказаного Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції про права дитини, пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Як визначено ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами ст.156 ЖК України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

Враховуючи викладене, при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи, яка в даному випадку має статус малолітньої та вимагає підвищеної захищеності.

Судом встановлено, що позивач є громадянкою України, має постійне місце проживання в Україні, має малолітньою дитиною дочку ОСОБА_3 , 2010 року народження, з якою вона постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Батько дитини разом з ними не проживає, з 2012 року будь-яких спорів про місце проживання дитини між колишнім подружжям не було. На теперішній час, фактичне місце проживання батька дитини встановити не виявилося за можливе, за зареєстрованим місцем проживання на території Успенівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області він не знаходиться.

Будь - яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір`ю дитини, щодо визначення її місця проживання, судом не встановлено.

За викладених обставин, суд вважає, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дочки позивача за місцем її проживання суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію прав, гарантованих Конституцією України та законами України, зокрема, права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що відповідач по справі, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_3 за місцем проживання її матері - позивача ОСОБА_1 , хоча й діяв на підставі чинного законодавства України, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Правил № 207, однак, без урахування усіх обставин справи, які є об`єктивними, та інтересів малолітньої дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оскільки оскаржуване рішення відповідача у спірних відносинах прийняте без дотримання справедливого балансу між обмеженнями, встановленими підзаконними нормативними актами, якими в даному випадку є Порядок № 1077 та Правила № 207, і необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів малолітньої дитини, тому таке рішення не може визнаватись правомірним та достатньо вказує на наявність підстав для його скасування.

Відтак, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 11, 17, 86, 159, 160, 163, 167, 186 КАС України,суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 до відділу реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення відділу реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області від 06 квітня 2017 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати відділ реєстрації виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області здійснити реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 30.06.2017 року.

Суддя: О. О. Романько