Справа № 815/3706/16
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3706/16

Категорія: 14 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.

за участю секретаря Худика С.А.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року по справі за позовом Одеської міської ради до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації та рішення державного реєстратора щодо реєстрації прав на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Одеська міська рада (далі - ОМР)звернулася з позовом до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області про скасування реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації від 14.09.2015 року № ОД 67 « Реконструкція квартири під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою : АДРЕСА_1 », замовником за якою визначено ОСОБА_3, а також рішення державного реєстратора Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 від 12.12.2015 року № 27033065 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, 41 б.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що замовник будівництва самовільно захопила земельну ділянку, яка належить на праві власності територіальній громаді м. Одеса, представником інтересів якої є ОМР, тому є необхідність відновлення порушених майнових прав на землю, оскільки декларація про готовність об'єкта до експлуатації не відповідає дійсним приписам законодавства та до неї внесено неправдиві відомості, незаконним є і рішення, на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року позов задоволено. Скасовано реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 14.09.2015 року № ОД 67 «Реконструкція квартири під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1», замовником за якою визначено ОСОБА_3. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5 від 12.12.2015 року № 27033065.

В апеляційній скарзі, Департамент державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду від 10 березня 2017 року скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що оскаржуване рішення щодо реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна було прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, яка містить в собі недостовірну інформацію, за відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав право набувача на земельну ділянку.

Надаючи правому оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 14.09.2015 року за № ОД 67 департаментом ДАБІ в Одеській області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Реконструкція квартири під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1», замовником за якою визначено ОСОБА_3 (а.с. 18-21).

Також судом встановлено, що 12.12.2015 року державним реєстратором ОСОБА_4 прийнято рішення (з відкриттям розділу) за індексним номером 27033065 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, 41 б (а.с. 26-28).

Підставою для виникнення права власності визначено свідоцтво про право власності № 49819667, видане 14.12.2015 року Овідіопольським районним управлінням юстиції, дата, час державної реєстрації 08.12.2015 року, державний реєстратор Овідіопольського районного управління юстиції ОСОБА_6 Згідно з зазначеним свідоцтвом про право власності житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, 41б загальною площею 132,9 кв. м., житловою площею 99 кв. м., належить ОСОБА_3.

За змістом частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації або сертифікат є підставою у тому числі для оформлення права власності на нього.

Частиною другої статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) та його прийняття до експлуатації, якщо це передбачено законом. А якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, воно виникає з моменту державної реєстрації.

Характеризуючи ненормативні правові акти, Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа N 1-9/2009) їх визначив як такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

На неможливість забезпечення реального захисту прав оскарженням актів індивідуальної дії, які вичерпали свою дію та на підставі яких виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, вказував Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11.11.2014 року (справа №21-405а14).

З огляду на наведене, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана декларація про готовність обєкту до експлуатації, як ненормативний акт індивідуальної дії, вичерпав свою дію після його реалізації (оформлені права власності), а тому подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою права на спірний житловий обєкт має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Систему органів державної реєстрації прав становлять, зокрема, органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення і на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.2 ст.5 Закону № 952-IV, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Таким чином, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об'єкт нерухомого майна заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.06.2016 року з індексним номером 60399604, ОСОБА_3 зареєструвала речове право на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, 41б на підставі оскаржуваної Декларації, технічного паспорта від 23.07.2015 року, виданого ПП «Діміна», договору дарування та витягу-оригіналу та копії від 09.02.2005 року № 4-764, виданого державним нотаріусом першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 /а.с. 184-186/.

Предметом спору у цій справі, як випливає зі змісту її фактичних обставин, були реєстраційні дії із державної реєстрації за заявником права приватної власності на житловий будинок за вказаною вище адресою та видачі свідоцтва про право власності на нього.

Цей спір сторони та суд визнали таким, що належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак в контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалося між його суб'єктами, такий висновок не можна визнати правильним.

За частиною першою статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » (далі - Закон № 1952-IV) під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із вимогами ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна.

Як було зазначено вище, державна реєстрація речового права ОСОБА_3 проводилась із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна, особливості здійснення якої на момент проведення державної реєстрації визначались Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (далі - Порядок).

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 24 Порядку передбачено, що державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру, формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Згідно з абзацом 9 п. 49 Порядку, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об'єкт нерухомого майна (в тому числі в результаті переведення об'єкта нерухомого майна з житлового у нежитловий або навпаки) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об'єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта; технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; письмову згоду співвласників багатоквартирного будинку (в разі добудови аттикових і мансардних поверхів та приєднання місць загального користування); документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси (в разі коли в результаті реконструкції об'єкта нерухомого майна змінилася його адреса).

Таким чином, судом встановлено, що видача свідоцтва про право власності від 14.12.2015 року № 49819667 на житловий будинок здійснювалась на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації «Реконструкція квартири під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська 41б».

Проте, фактично здійснено реконструкцію квартири із зміною геометричних розмірів фундаментів у плані, у зв'язку з чим державна реєстрація речових прав у даному випадку передбачала надання документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на відповідну земельну ділянку.

Крім того, суд звернув увагу на те, що квартира та житловий будинок є різними об'єктами права власності. Житловий будинок є таким об'єктом нерухомості, будівництво якого передбачає наявність у його власника речового права на відповідну земельну ділянку. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що реконструкція вищезгаданого об'єкта нерухомості здійснено третьою особою самочинно.

Відповідно до частин першої-третьої, п'ятої статті 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості підстави обґрунтування позову Одеська міська рада вказує на порушення її прав саме як власника земельної ділянки під самочинно збудованим обєктом.

Аналіз зазначених фактичних обставин дає підстави вважати, що оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про право на конкретну земельну ділянку, збудовану будівлю на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, і право власності на яку (будівлю, нерухоме майно) може бути визнане судом, якщо це не порушуватиме прав інших осіб.

Наведена правова ситуація дозволяє дійти такого правового висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Виходячи з наведеного спірні правовідносини носять не публічний, а приватно-правовий характер, тому вирішення даного спору не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно п.1ч.1ст.157 КАС України провадження у справі підлягає закриттю, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене та наведені норми закону, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а вказані спірні правовідносини повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Судом першої інстанції даний спір розглянутий в порядку адміністративного судочинства, тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 198 КАС України постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195,198, , 202, 203, 205,254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року по справі за позовом Одеської міської ради до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації та рішення державного реєстратора щодо реєстрації прав на нерухоме майно скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий :

Судді: