Справа № 817/334/17
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 червня 2017 р.Р і в н е 817/334/17
11год. 25хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Мідлік А.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2 особа - підприємець ОСОБА_3
до Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області в особі начальника управління Укртрансбезпеки у Рівненській області ОСОБА_4
про скасування постанови від 14.02.2017 ВК №0170284, -
В С Т АН О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернувся позивач ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_3 з позовною заявою до Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області в особі начальника управління Укртрансбезпеки у Рівненській області ОСОБА_4 про скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу ВК №0170284 від 14.02.2017.

В обгрунтування позову заперечує вчинення порушення законодавства про автомобільний транспорт. Вказує, що на належному йому на праві власності автомобілі НОМЕР_1 на час перевірки 17.01.2017 було встановлено тахограф, а тому водій ОСОБА_5 не був зобов'язаний мати в наявності щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку. Окрім цього, зазначає, що Закон України "Про страхування" і Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визначають єдиного страховика - Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Позивач як роботодавець сплачує за свого працівника - водія єдиний соціальний внесок, а тому вважає необгрунтованою вимогу відповідача щодо необхідності мати поліс обов'язкового особистого страхування водія від нещасних випадків на транспорті. Також зауважує про порушення відповідачем порядку розгляду справи, а саме без повідомлення позивача про дату, час та місце такого розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити повністю.

Відповідач позов не визнав, подав письмове заперечення (а.с.39-44), в обґрунтування якого зазначив, що під час перевірки транспортного засобу марки DAF номерний знак НОМЕР_2, який використовується позивачем для здійснення підприємницької діяльності та є його власністю, виявлено порушення ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: надання послуг з перевезення вантажів без полісу особистого страхування водія від нещасних випадків на транспорті, щоденних реєстраційних листків режиму праці та відпочинку або індивідуальної контрольної книжки. За наслідками зафіксованих порушень в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та у зв'язку з неявкою до розгляду справи представника позивача та ненаданням жодних пояснень по факту виявлених порушень було прийнято спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу ВК №0170284 від 14.02.2017.

Відповідач участі уповноваженого представника в судовому розгляді справи не забезпечив, будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України суд вважає можливим вирішити справу за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмове заперечення проти позову відповідача, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Суд встановив, що Державною службою України з безпеки на транспорті 20.05.2016 видано ліцензію № 247 для фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 реєстраційний номер НОМЕР_3 на вид господарської діяльності: перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним, залізничним, морським та річковим транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом; дозволений вид робіт: міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями (крім перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів) (а.с.35).

17.01.2017 інспекторами Укртрансбезпеки на підставі направлення № 017509 від 17.01.2017 на а/д "Київ-Чоп" (235 км.) у Новоград-Волинському районі була проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки DAF FT XF105.460 реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом TRAILOR реєстраційний номер НОМЕР_4, що належить ОСОБА_3, водій ОСОБА_5.

Товарно-транспортною накладною від 17.01.2017 №7011705 стверджено, що автомобілем НОМЕР_5 з напівпричепом реєстраційний номер НОМЕР_4, водієм якого був ОСОБА_5, здійснювалось автоперевезення вантажу "Ламінована ДСП 16 мм. 1 сорт 2440х1830 бук Баварія світлий SE", замовник та вантажоодержувач ТОВ "Електронагрівач" вул. Кожанське шосе, 4, м. Фастів, Київська обл., вантажовідправник ТОВ "Свиспан Лімітед" вул. Степанська, 9, м. Костопіль, Рівненська обл. (а.с.11), тобто здійснювалось внутрішнє перевезення вантажу.

За результатами перевірки складено акт від 17.01.2017 №003573 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, яким зафіксовано порушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 абз. 3 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", надання послуг з внутрішніх перевезень вантажу без оформлення документів, передбачених статтею 48 цього Закону, а саме: не оформлений поліс обовязкового особистого страхування водія від нещасних випадків на транспорті, щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку водія за попередні 28 (двадцять вісім) днів та поточний день або індивідуальна контрольна книжка водія (а.с.16).

Вказані матеріали управлінням Укртрансбезпеки у Житомирській області були направлені до управління Укртрансбезпеки у Рівненській області.

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт управлінням Укртрансбезпеки у Рівненській області прийнято постанову ВК №0170284 від 14.02.2017 про застосування до ОСОБА_3 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена ч.1 абз. 3 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: надання послуг з перевезення вантажів без оформлення документів, передбачених ст. 48 цього Закону (а.с.21) .

Належність ОСОБА_3 транспортного засобу DAF FT 105.460 реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом TRAILOR реєстраційний номер НОМЕР_4 на праві власності підтверджена представником позивача в судовому засіданні та не заперечується відповідачем.

Матеріалами справи також стверджено, що 22.09.2014 між ОСОБА_3 як фізичною особою, яка використовує найману працю, та ОСОБА_5 як працівником укладено безстроковий трудовий договір, зареєстрований Костопільським районним центром зайнятості 22.09.2014 за № 0 (а.с.10,11), за умовами якого ОСОБА_5 зобов'язаний виконувати обов'язки водія-експедитора.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, з урахуванням виявлених перевіркою порушень законодавства про автомобільний транспорт, суд враховує, що згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про автомобільний транспорт" №2344-III від 05.04.2001, зі змінами та доповненнями, (далі - Закон №2344-III) законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, Законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

За змістом ст.29 Закону України "Про дорожній рух" №3353-XII від 30.06.1993, зі змінами та доповненнями (далі - Закон №3353-XII) до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов'язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону №2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Підпунктами 2, 19 п.5 Положення передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема:

здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України,

здійснює контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (п.8 Положення).

Відповідно до вимог частин першої, другої 1, 2 статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Статтею 60 Закону №2344-III передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як стверджено дослідженими судом доказами, спірні правовідносини сторін у даній адміністративній справі виникли у зв'язку з застосуванням до позивача адміністративно-господарського штрафу за вчинене порушення: надання послуг з перевезення вантажів без оформлення документів, передбачених ст. 48 цього Закону №2344-III, а саме: не оформлений поліс обов'язкового особистого страхування водія від нещасних випадків на транспорті, щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку або індивідуальна контрольна книжка.

Суд враховує, що пунктом 15 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 в редакції, чинній на час проведення перевірки (далі Порядок № 1567), встановлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №340 від 07.06.2010, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.09.2010 за №811/18106, з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення №340), відповідно до пунктів 1.2, 1.3 якого Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку. Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Відповідно до п.6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

При цьому, пунктом 6.3 Положення № 340 встановлено, що водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія.

Судом встановлено, що транспортний засіб DAF FT XF105.460 реєстраційний номер НОМЕР_2 обладнаний тахографом, який у встановленому порядку повірений та придатний до експлуатації, що стверджується протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу № 8883 від 25.07.2016 (а.с.34).

З огляду на наведене, суд вважає, що на час перевірки 17.01.2017 у водія транспортного засобу DAF FT XF105.460 реєстраційний номер НОМЕР_2 під час здійснення внутрішніх вантажних перевезень був відсутнім обов'язок мати в наявності та пред'явити до перевірки щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку за 29 днів або індивідуальну контрольну книжку водія.

Зазначені обставини залишилися поза увагою уповноважених осіб Укртрансбезпеки, які проводили перевірку, а також під час прийняття оскарженої постанови. При цьому, як встановлено судом, розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт було проведено 14.02.2017, в той час як повідомлення позивачу було направлено на 07.02.2017 (а.с.45). Таким чином, позивач об'єктивно не мав можливості 14.02.2017 взяти участь в розгляді справи та надати відповідні пояснення відповідачу.

Щодо не пред'явлення до перевірки полісу обовязкового особистого страхування водія від нещасних випадків на транспорті суд зазначає наступне.

Доводи відповідача грунтуються на тому, що за приписами статті 7 Закону України "Про страхування" від 07.03.1996 № 85/96-ВР особисте страхування від нещасних випадків на транспорті віднесено до обов'язкового страхування.

Порядок здійснення обов'язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, в тому числі водіїв автомобільного транспорту та працівників транспортних підприємств незалежно від форм власності визначається Положенням про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.1996 №959 (далі - Положення №959).

За змістом п.1 Положення №959 суб'єктами, які підлягають обов'язковому особистому страхуванню від нещасних випадків на транспорті є, зокрема, працівники транспортних підприємств незалежно від форм власності та видів діяльності, які безпосередньо зайняті на транспортних перевезеннях (далі - водії), а саме: водії автомобільного, електротранспорту: машиністів і помічників машиністів поїздів (електровозів, тепловозів, дизель-поїздів).

Відповідно до абз. 2 п. 3 Положення №959, кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс.

Пунктом 4 Положення №959 зазначено, що страхувальниками водіїв є юридичні особи або дієздатні громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності, які є власниками транспортних засобів чи експлуатують їх і уклали із страховиком договори страхування.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що Закон України "Про страхування" N 85/96-ВР від 07.03.1996, зі змінами та доповненнями (далі Закон N 85/96-ВР), регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, про що зазначено в преамбулі цього Закону.

Статтею 16 Закону N 85/96-ВР визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону N 85/96-ВР факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

З урахуванням вищенаведеного, а також приписів ч.1 ст.2, ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" №2344-III від 05.04.2001, суд вважає, що страховий поліс водія від нещасного випадку на транспорті не є документом, на підставі якого виконуються вантажні перевезення. Закон України "Про страхування" не віднесений до законодавства про автомобільний транспорт, а відтак не регулює спірних правовідносин.

Окрім цього, слід зазначити, що відповідно до статті 35 Закону N 85/96-ВР державний нагляд за страховою діяльністю здійснюється з метою дотримання вимог законодавства України про страхування, ефективного розвитку страхових послуг, запобігання неплатоспроможності страховиків та захисту інтересів страхувальників.

Державний нагляд за страховою діяльністю на території України здійснюється Уповноваженим органом та його органами на місцях.

Стаття 36 Закону N 85/96-ВР визначає функції Уповноваженого органу - національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Чинне законодавство України не наділяє Державну службу України з безпеки на транспорті функціями державного контролю у сфері страхової діяльності.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що не оформлення полісу обов'язкового особистого страхування водія від нещасного випадку на транспорті (не пред'явлення такого документа до перевірки) не свідчить про порушення статті 48 Закону №2344-III та не дає підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.60 цього Закону.

Разом з тим, суд не приймає доводів позивача щодо сплати єдиного соціального внеску за свого працівника, оскільки, як зазначено в преамбулі Закону N 85/96-ВР, дія цього Закону не поширюється на державне соціальне страхування. Однак, зазначене не впливає на оцінку спірних правовідносин.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі статтею 86 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не виконав процесуального обов'язку доказування, не надав суду належних та достовірних доказів на підтвердження правомірності оскарженого рішення та не підтвердив вчиненого позивачем порушення законодавства про автомобільний транспорт. За встановлених обставин суд дійшов висновку, що при прийнятті постанови ВК № 0170284 від 14.02.2017 суб'єкт владних повноважень не врахував всіх обставин справи та приписів чинного законодавства, відтак оскаржене рішення не може бути визнане правомірним та підлягає скасуванню, а адміністративний позов - задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин першої, третьої статті 87 судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно з частиною третьою статті 90 КАС України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Матеріалами справи документально підтверджено сплату позивачем судового збору в сумі 640,00 грн., а також витрати позивача на правову допомогу в сумі 2346,66 грн., розмір яких не перевищує граничного розміру компенсації відповідних витрат, установлених Законом України від 20.12.2011 №4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (а.с.30,31,37,38).

З урахуванням наведеного, суд присуджує всі документально підтверджені судові витрати на користь позивача відповідно до ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись статтями 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області про застосування адміністративно-господарського штрафу від 14.02.2017 ВК №0170284.

Присудити на користь позивача ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області судові витрати в загальній сумі 2986,66 грн., у тому числі судовий збір у розмірі 640,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2346,66 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дорошенко Н.О.