Справа № 237/2579/17
Суддя: Медведський М. Д.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа 237/2579/17
Номер провадження 2-а/237/70/17
УХВАЛА

про залишення заяви без руху

26.06.17 року м. Курахове

Суддя Мар'їнського районного суду Донецької області Медведський М.Д., розглянувши матеріали адміністративного позову Керівника Волноваської місцевої прокуратури в інтересах держави до Курахівської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення сесії Курахівської міської ради,

В с т а н о в и в:

Керівник Волноваської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до Курахівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення сесії Курахівської міської ради.

В обґрунтування позовної заяви Позивач зазначив, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог Закону України «Про запобігання корупції» і відповідно до ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» підлягає визнанню незаконним в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 КАС України прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

В позовній заяві Позивач Керівник Волноваської місцевої прокуратури на підставі аналізу норм Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про запобігання корупції» приходить до висновку, що в розумінні ч. 2 ст. 60 КАС України «у даному випадку прокуратура і є тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, тому прокурор у даному випадку має повноваження на звернення до суду за захистом інтересів держави в якості позивача».

Суд вважає так правові висновки Позивача помилковими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює:

1) підтримання публічного обвинувачення в суді;

2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;

3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру України» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Нормами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» встановлено функції прокуратури:

1) підтримання державного обвинувачення в суді;

2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом;

3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство;

4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян.

В той же час ч. 3 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» встановлює, що на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України.

Аналіз зазначених норм Конституції та Закону України «Про прокуратуру» дозволяє стверджувати, що повноваження прокуратури обмежені виключним переліком функцій, що перелічені у ст. 131-1 Конституції України, при цьому, однією з функцій прокуратури у відповідності до ст. 131-1 Конституції України є представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені виключно Законом України «Про прокуратуру» згідно приписів ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому суд зауважує, що ані Конституція України, ані Закон України «Про прокуратуру» не містить жодних окремих функції прокуратури у якості органу, що відповідальний та уповноважений за запобігання корупції на державному рівні, тому такі повноваження можуть здійснюватися лише в межах тих функцій, що закріплені за прокуратурою в ст. 131-1 Конституції України.

Аналогічна позиція міститься в п. 1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді.

В свою чергу, Закон України «Про прокуратуру» містить статтю 23, яка детально регламентує здійснення вказаної функції з представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Норми ч. 3 ст. 23 Закон України «Про прокуратуру» встановлюють наступне: «Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.».

Аналогічні норми містяться у ч. 2 ст. 60 КАС України, зокрема, в частині наступного: «Прокурор…, також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разівідсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.».

Комплексний аналіз ч. 3 ст. 23 Закон України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 60 КАС України у їх взаємозвязку зі змістом ст. 131-1 Конституції України та ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 2, ч. 3 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє стверджувати, що прокуратура, як орган з особливим конституційним статусом, має право представляти інтереси держави в суді, за умови порушення або загрози порушення інтересів держави, виключно у наступних випадках:

1.якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2.якщо відсутній орган, до компетенції якого віднесені повноваження з захисту порушених інтересів.

Твердження прокурора, що «у даному випадку прокуратура і є тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах», прямо порушує комплексний зміст ст. 131-1 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 2, ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 23, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» згідно вищевикладених висновків суду з аналізу вказаних норм права, оскільки функцію із подання позову до суду про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування в інтересах держави, у звязку із порушенням приписів Закону України «Про запобігання корупції», прокуратура може здійснювати виключно у випадках та порядку, що визначені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, суд зауважує, що ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» за своїм змістом є частково бланкетною нормою, яка лише встановлює перелік субєктів, що мають право визнавати незаконними в судовому порядку нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог Закону України «Про запобігання корупції». В той же час, порядок та спосіб здійснення такими субєктами такого права, зокрема прокуратури, не регламентується нормами Закону України «Про запобігання корупції», а регламентується відповідними профільними Законами, що регламентують та регулюють діяльність таких субєктів. У випадку з органами прокуратури таким виключним Законом є Закон України «Про прокуратуру» в розумінні ст. 1 даного Закону.

В цьому аспекті суд зауважує на приписи ст. 19 Конституції України, у відповідності до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, Конституцією та законами України повинно бути визначено, не лише підстави та межі повноважень, але так само і спосіб реалізації таких повноважень.

Таким чином, з урахуванням всіх вищевикладених висновків суду, норм Конституції та Законів України суд зазначає наступне. Органи прокуратури, як один з багатьох спеціально уповноважених субєктів у сфері протидії корупції в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», має право у відповідності до ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» визнавати незаконними в судовому порядку нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог Закону України «Про запобігання коррупції». При цьому, таке право, на думку суду, може бути реалізовано прокуратурою виключно через функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, щовизначені законом у відповідності до приписів ст. 131-1 Конституції України. Проте, спосіб та порядок реалізації такої функції, а отже, відповідно,і реалізації права на оскарження незаконних рішень у відповідності до ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції», згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 2Закону України «Про прокуратуру»,може відбуватися виключно у випадках та порядку визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». При цьому, в розумінні ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 60 КАС України, органи прокуратури, як самостійний субєкт процесуального права, може виступати позивачем виключно у випадку відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, або у разі відсутності у такого органу повноважень щодо звернення до адміністративного суду.

Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 60 КАС України прокурор, який звертається до адміністративного суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Аналогічна за змістом норма міститься у абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

З матеріалів позовної заяви вбачається, що Позивачем визначено саме орган прокуратури в особі Керівника Волноваської місцевої прокуратури, проте, в порушення абз. 3 ч. 2 ст. 60 КАС України та абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» позовна заява не містить обґрунтування підстави представництва інтересів держави в частині обґрунтування відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження з захисту порушених інтересів держави у спірних правовідносинах, або відсутності у такого органу повноважень щодо звернення до адміністративного суду.

При цьому суд ще раз зауважує, що твердження позивача, що «у даному випадку прокуратура і є тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» не відповідає комплексному змісту вищезазначених норм Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про запобігання корупції», а отже неможе бути взято судом до уваги як обґрунтування представництва прокурором інтересів держави у даній справі в розумінні абз. 3 ч. 2 ст. 60 КАС України та абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 60 КАС України невиконання прокурором вимог щодо надання адміністративному суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 108цього Кодексу.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених висновків суду, керуючись нормами ч. 2 ст. 60, ч. 1 ст. 108 КАС України, позовна заява Керівника Волноваської місцевої прокуратури С. Резницькогопідлягає залишенню без руху з наданням строку на усунення вказаних судом недоліків, а саме, відсутності обґрунтування представництва прокурором інтересів держави органами прокуратури в якості позивача.

Згідно ч. 1 ст. 108 КАСУ суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених ст. 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надсилається особі, що звернулася із позовною заявою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 106, 108 КАСУ,

У х в а л и в:

Позовну заяву Керівника Волноваської місцевої прокуратури в інтересах держави до Курахівської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення сесії Курахівської міської ради залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків до 30.06.2017 року.

Роз'яснити позивачу, що у разі, коли недоліки заяви вчасно усунені не будуть або будуть усунені частково, заява буде вважатись неподаною і буде повернута.

Надіслати позивачу копію цієї ухвали для відома та відповідного реагування.

Ухвала може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву.

Суддя

Дата документу 26.06.2017