Справа № 264/193/17
Суддя: Іванченко А. М.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/193/17
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" червня 2017 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області в особі судді Іванченко А.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що він є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням, тому має право на пільги, встановлені законами України для учасників бойових дій. Так, за ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій повинна щорічно до 5 травня виплачуватися разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, яку сплачують органи праці та соціального захисту населення. При визначенні йому мінімального розміру пенсії за віком не було встановлено обмежень щодо можливості застосування мінімального розміру пенсії. Також зміни до ст. 12 згаданого Закону України не вносилось. Таким чином щорічну разову грошову допомогу учасникам бойових дій слід було сплачувати відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", враховуючи, що у 2016 році мінімальна пенсія за віком та прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становила з 01 травня 2016 року- 1130 грн. Натомість він отримав у 2016 році лише 920 грн. замість 5650 грн. Тому не погоджувався із посиланням представників відповідача на Постанову Кабінету Міністрів України № 141, якою визначено розмір разової грошової допомоги, що виплачується в 2016 році за Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», бо Закони України мають вищу юридичну силу ніж акти органу виконавчої влади. Відповідач станом на 13 вересня 2016 року мав його звернення щодо виплати йому соціальної допомоги та здійснив її частково. Він чекав виплату решти невиплаченої допомоги, однак ця виплата в порушення чинного законодавства так і не була виплачена. 06 жовтня 2016 року ним було отримано відповідь від представників відповідача на його звернення про відмову у проведенні йому перерахунку щорічної допомоги до 5 травня, тому саме цей момент вважає початком відліку строку звернення до суду із наявним позовом. На підставі викладеного просив суд визнати дії відповідача щодо неправильного нарахування та виплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік протиправними та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити щорічну разову грошову допомогу у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком із застосуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням раніше виплачених сум.

Позивач підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи та відповідно до яких просить відмовити у задоволенні поданого позову.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданого 26 листопада 2015 року Управлінням персоналу військової частини НОМЕР_2 , на підставі якого позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Згідно відповіді на звернення ОСОБА_1 представниками відповідача було роз`яснено, що виплата разової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році була здійснена в розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» № 141, а саме: ОСОБА_1 як учаснику бойових дій, у травні 2016 року саме в сумі 920 грн.

Суд зазначає, що ст. 8 Конституції України визначає, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

За ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

На підставі ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі за текстом постанови - Спеціальний закон) (в редакції Розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

При цьому суд зауважує, що відповідно до п. 2 «;Прикінцевих положень» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України`вбачається, що Розділ II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» цього Закону діє лише до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, наведені зміни до ч. 5 ст. 12 Спеціального закону були обмежені строком дії до 31 грудня 2008 року, які відповідно з 1 січня 2009 року втрачали свою чинність.

Крім цього, суд зазначає, що зміни, внесені розділом II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до ч. 5 ст. 12 Спеціального закону на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

З огляду на наведене з 22 травня 2008 року відновила свою дію редакція ч. 5 ст. 12 Спеціального закону, за якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Суд зауважує, що наведена редакція ч. 5 ст. 12 Спеціального закону досі є чинною, бо у неї не вносились зміни, а її застосування не обмежувалось Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 17-1 Спеціального закону щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених ст. 12 Спеціального закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Суд зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

При цьому відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 19 грудня 2011 року № 8 «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв`язку із застосуванням статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» зазначено, що законодавчо розмір мінімальної пенсії за віком установлено лише ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також за змістом п. 10 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 16 березня 2012 року № 4 «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв`язку із застосуванням статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вбачається, що застереження з приводу поширення дії ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не є перешкодою для застосування мінімального розміру пенсії за віком для обчислення інших пенсій чи доплат, пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком.

Суд також зауважує, що за ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання щодо строків звернення до суду ОСОБА_1 за захистом його порушених прав, суд зазначає, що на підставі ч. 4 ст. 17 Спеціального закону особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Так, позивач на виконання положень ч. 4 ст. 17 Спеціального закону звернувся у вересні 2016 року до УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради із вимогою провести йому доплату щорічної разової допомоги до 5 травня.

Крім цього суд враховує, що відповідь позивачу на його заяву про доплату щорічної допомоги до 5 травня була отримана ним 06 жовтня 2016 року.

Наведені у сукупності обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 , отримавши відповідь на таке звернення у жовтні 2016 року, звернувся протягом передбаченого законом шестимісячного строку з дати отримання відмови у проведені йому такої доплати до адміністративного суду, внаслідок чого суд дійшов висновку, що строки на звернення до суду із наявним позовом ним не було пропущено.

Вирішуючи ж наявний спір по суті, суд наголошує, що на підставі Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» у «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України були внесені зміни, які набули чинності 1 січня 2015 року.

Так, згідно із п. 26 «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України (в редакції з 1 січня 2015 року) було встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до змісту п. 2 ч. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», яка набула чинності 11 березня 2016 року, було встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, а саме: учасникам бойових дій в розмірі 920 грн.

На підставі рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року по справі № 1-42/2011 було визнано таким, що відповідає Конституції України, п. 4 розділу VII «;Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», який визначав, що норми і положення ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 14, 22, 37 та ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 по справі № 1-11/2012 було встановлено, що положення ст. 1, ч. 1, 3 ст. 95 Конституції України у системному зв`язку з положеннями ст. 3, ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 22, ст. 46, 48 Конституції України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Положення ч. 2 ст. 96, п. 2, 3, 6 ст. 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Положення ч. 2 ст. 95, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України та п. 2 ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з положеннями ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, необхідно зазначити, що частиною 1 статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кодексом адміністративного судочинства України також встановлено пріоритет міжнародного договору над національним законодавством: якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (частина шоста статті 9).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі Кечко проти України, рішення від 8 листопада 2005 року Заява N 63134/00, § 23 Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

У справі Ейрі проти Ірландії,рішення від 09.10.1979 № 1, Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено Європейським судом з прав людини у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" рішення від 12.10.2004, скарга N 60669/00.

Зважаючи на викладене, суд дійшов переконання, що Постанова Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 141 підлягає застосуванню до спірних правовідносин, як така, що прийнята Кабінетом Міністрів України відповідно до наданих йому повноважень та на підставі п. 26 «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України.

Таким чином суд дійшов висновку, що згідно із положеннями Бюджетного кодексу України, повноваженнями Кабінету Міністрів України, положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 141, враховуючи також рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року та від 25 січня 2012 року, Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради діяло відповідно до положень діючого законодавства України, яке регулює порядок та розмір виплати у 2016 році разової щорічної до 5 травня грошової допомоги учасникам бойових дій, яким є позивач, та яка була визначена відповідно у 2016 році в розмірі 920 грн., а також фактично сплачена ОСОБА_1 представниками відповідача у травні 2016 року.

На підставі наведеного суд встановив, що з боку представників відповідача відсутня неправомірність діяння по відношенню до позивача в частині виплати йому як учаснику бойових дій щорічної допомоги, бо підстав проводити виплату щорічної разової допомоги до 5 травня ОСОБА_1 у розмірах, визначених ч. 5 ст. 12 Спеціального закону, наразі немає, внаслідок чого суд відмовляє у задоволенні позовних вимог останнього.

Керуючись ст. ст. 8-11, 17, 18, 71, 86, 94, 159-167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради про визнання дій щодо неправильного нарахування та виплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій, встановленої ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік, протиправними та зобов`язання нарахувати та виплатити щорічну разову грошову допомогу, відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Іллічівський районний суд м.Маріуполя з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: А. М. Іванченко