Справа № 2-а-4355/11/1470
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2012-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2012 р.Справа № 2-а-4355/11/1470

Категорія:10.3.4Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року у справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Сільськогосподарської виробничої фірми «Агросоюз»про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Сільськогосподарської виробничої фірми «Агросоюз»про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 22066 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що за даними відповідача, вказаними у звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 р. на підприємстві працював 1 інвалід, а повинно працювати 3 особи, в звязку з чим відповідачу на підставі ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України»нарахована адміністративна господарська санкція за невиконання нормативу працевлаштування інваліда в сумі 21765,62 грн. та пені в сумі 300,38 грн.

Відповідач заперечував проти позову, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки відповідачем вживались всі заходи щодо працевлаштування інвалідів, а саме надавались звіти до центру зайнятості про працевлаштування інваліда на підприємство, але центр зайнятості не направляв інвалідів протягом 2010 р.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів на зазначену постанову була подана апеляційна скарга. Апелянт просить оскаржену постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі, апелянт вказує на те, що обовязок з виявлення та підбору інвалідів для працевлаштування, на думку апелянта, полягає безпосередньо на відповідача, а не на органи Державної служби зайнятості. Також зазначив, що відповідач не належним чином здійснював інформування про вакантні місця для інвалідів відповідні органи працевлаштування та штучно звузив коло пошуку для органів працевлаштування інвалідів, обмеживши, як вважає апелянт, умови пошуку конкретним місцем проживання та встановленням розміру заробітної плати на рівні, мельне рівня, визначеного законодавством. Апелянт вважає, що оскільки відповідачем не були виконані усі нормативи, тому останній повинен сплатити до Державного бюджету України відповідну суму адміністративно-господарських санкцій.

Згідно з п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, про те про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Колегією суддів встановлено, що відповідач, на вимоги вказаного Закону, надав звіт за формою 10 ПІ за 2010 рік до Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів. В вказаному звіті зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складає 64 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким, відповідно до чинного законодавства, встановлена інвалідність 1 працівник, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях 3 особи.

Пунктом 2 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», вказано, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Як було встановлено, оскільки на СВФ «Агросоюз», згідно наданого звіту, у 2010 році середньооблікова численність працюючих інвалідів менша, ніж це установлено нормативом, позивачем було накладено адміністративно-господарську санкцію у розмірі 21765,62 грн.. Вказана сума санкції не була самостійно сплачена відповідачем, як того вимагає Закон, позивачем була нарахована пеня в сумі 300,38 грн.. Тому загальна сума до сплати відповідачем складає 22066 грн..

Колегією суддів встановлено також, що відповідач СВФ «Агросоюз», маючи статус юридичної особи підприємства, згідно вимогам ч.4 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення»на протязі 2010 року неодноразово надавав інформацію до Веселинівського РЦЗ у вигляді щомісячної форми звіту № 3 ПН про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Згідно вимог ч.4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення»підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Проте, незважаючи на додержання відповідачем усіх вимог, передбачених законодавством, на дану вакансію інваліди не направлялись, відповідно працевлаштування не відбулось, що підтверджується листами Веселинівського РЦЗ від 16.05.2011 року та 29.07.2011 року. На підставі цього позивачем була нарахована адміністративно-господарська санкція.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, як використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової численності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно до вимог ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податковим, збором (обовязковим платежем), обовязкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25.06.1991 р. № 1251-ХІІ «Про систему оподаткування»(в редакції чинній на момент виникнення відносин), Податковим Кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника в сфері господарювання, у звязку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до вимог ст.238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до субєктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади адміністративно господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення субєкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Згідно до вимог ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько - правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно того, що в діях відповідач відсутній склад правопорушення, а саме відсутня його вина, оскільки відповідачем було виконано обовязок роботодавця щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а також належним чином виконано обовязок щодо інформування відповідних державних органів про наявність вакансій. Виходячи з цього, на відповідача не може бути покладена відповідальність за відсутність належної кількості інвалідів за місцезнаходженням підприємства відповідача.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не знайдено підстав для відповідальності відповідачем у вигляді стягнення господарсько-адміністративних санкції у розмірі 22066 грн..

Судова колегія вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач (позивач), який є субєктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян

Суддя: О.І.Шляхтицький