Справа № 344/1563/16-а/2-а/344/818/16
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/10585/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Обрізка І.М., Сапіги В.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 7 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

21.11.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, в якому просить визнати відмову відповідача у призначенні, нарахуванні та виплаті йому пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення від 20.10.2016 р.; зобов'язати відповідача зарахувати до стажу його роботи, що дає право на пенсію за вислугу років половину строку навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. Івана Франка та визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років стаж роботи 21 рік 4 місяці 3 дні, у тому числі 2 роки 4 місяці 28 днів половина строку навчання у вищому навчальному закладі та 18 років 11 місяців 5 днів роботи в органах прокуратури; зобов'язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати йому пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 24 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією, незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі, яка становить 14 764,51 грн., відповідно до довідки прокуратури Івано-Франківської області від 05.10.2016 р. № 18-506 вих-16, починаючи з дня звернення 10.10.2016 р.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 7 грудня 2016 року позов задоволено повністю. Визнано відмову управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківськ у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення від 20/10/2016 р. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківськ зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1, що дає право на пенсію за вислугу років половину строку навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. Івана Франка та визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років стаж роботи 21 рік 4 місяці 3 дні, у тому числі 2 роки 4 місяці 28 днів половина строку навчання у вищому навчальному закладі та 18 років 11 місяців 5 днів роботи в органах прокуратури. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківськ призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 24 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією, незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі, яка становить 14 764,51 грн., відповідно до довідки прокуратури Івано-Франківської області від 05.10.2016 р. №18-506 вих-16, починаючи з дня звернення 10.10.2016 р.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивач набув право на призначення пенсії за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ в редакції, яка діяла до липня 2011 р.

Суд першої інстанції вказує на те, що положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. щодо пенсійного забезпечення поширюються на відносини, що виникли після його прийняття, але не є правовою підставою для обмеження набутих позивачем прав на підставі положень законодавства, що діяло до прийняття зазначеного закону.

Відповідно до розрахунку позивача на час звернення до відповідача його загальний стаж становив 21 рік 4 місяці 3 дні, а спеціальний стаж становив 18 років 11 місяців 5 днів.

Суд першої посилається на те, що відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції від 12.07.2001 р.) прокурори зі стажем не менше 20 років, в тому числі зі стажем на посадах прокурорів не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років, незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої щомісячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожний повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Крім того, відповідно до довідки прокуратури Івано-Франківської області від 05/10/2016 р. №18-506 вих-16 вказано на розмір заробітної плати позивача. Сума заробітної плати для нарахування пенсії позивача становить 14764,51 гривень.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її винесеною з порушенням норм матеріального права, управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області оскаржило її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 7 грудня 2016 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що з 15.07.2015р. набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» в новій редакції (від 14.10.2014р. № 1697 із змінами № 578 від 02.07.2015р.). Оскільки позивач звернувся за призначенням пенсії після 01.06.2015р., а саме 01.09.2016рю. управлінням було правомірно відмовлено у призначення пенсії за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Крім того, звертає увагу, що права на призначення пенсії у відповідності до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» позивач також не має.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке прийнято у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.183-2 цього Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 10 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року у розмірі 90 відсотків суми місячної чинної заробітної плати.

Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області листом №3368/03 від 20.10.2016р. повідомило ОСОБА_1 про відмову в призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з посиланням на те, що з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначаються пенсії, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1790-ХІІ.

У відповідності до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 05.11.1991 року № 1789-XII (що діяв станом, зокрема, на час роботи позивача в органах прокуратури) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

В подальшому вказані правові норми зазнали змін як щодо права особи на отримання пенсії, так і щодо її розміру у відсотках до заробітку та порядку її призначення.

15 липня 2015 набув чинності новий Закон України «Про прокуратуру»», згідно Розділу ХІІ «Прикінцевих положень» якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення: Закону України «Про прокуратуру" (Відомості Верховної Ради України, 1991 року; із змінами, внесеними Законом України від 14 серпня 2014 року№1642-VII), крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Так, із набранням з 15.07.2015 року чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, Закон № 1789-XII визнано таким, що втратив чинність.

Отже, на час звернення позивача (10 жовтня 2016 року) до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» частини вказаногоЗакону України «Про прокуратуру», на які посилався позивач, втратили чинність.

Відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року не менше 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Відповідно до частини шостої статті 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Вирішуючи питання застосування вказаних вище норм права у часі, суд апеляційної інстанції зазначає, що правовідносини щодо призначення пенсій регулюються нормами права, чинними на момент виникнення права на таке пенсійне забезпечення.

Згідно вищевказаних змін до законодавства позивач на час звернення до відповідача із заявою про призначення йому пенсії не мав вислуги років, передбаченої Законом № 1697-VII, а відтак у нього не було достатніх правових підстав для її призначення.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу»; «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів»; «Про статус народного депутата України»; «Про Кабінет Міністрів України»; «Про судову експертизу»; «Про Національний банк України»; «Про службу в органах місцевого самоврядування»; «Про дипломатичну службу»; Податкового та Митного кодексів України; Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вищезгаданий закон України щодо призначення всіх пенсій на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнято не було, а тому норми щодо саме пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 01 червня 2015 року були скасовані, а пенсійне забезпечення позивача, який за статусом підпадає під дію Закону України «Про прокуратуру», регламентується Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З врахування наведеного колегія суддів вважає, що в зв'язку з неприйняттям закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі і спеціальних, на загальних підставах, підстав для призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII немає.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом апеляційної інстанції також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Враховуючи зазначене у сукупності апеляційний суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах УПФУ діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законами України, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для вчинення дій, зазначених позивачем, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Отже, оскаржувана постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 202 КАС України є підставою для скасування та прийняття нової постанови.

Керуючись ст. 195, п.3 ч.1 ст.197, п.3 ч.1 ст.198, п. 4 ст. 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області задовольнити.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 7 грудня 2016 року у справі №344/15363/16-а скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області про зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4