Справа № 265/168/17
Суддя: Кошкош О.О.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 р. Справа № 265/168/17

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кошкош О.О., суддів Голубової Л.Б., Давиденко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України, начальника Управління патрульної поліції в м. Маріуполі ОСОБА_2, інспекторів Управління патрульної поліції в м.Маріуполі Департаменту патрульної поліції України ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Державної казначейської служби України про визнання дій, бездіяльності неправомірними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції України, начальника Управління патрульної поліції в м. Маріуполі ОСОБА_2, інспекторів Управління патрульної поліції в м.Маріуполі Департаменту патрульної поліції України ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Державної казначейської служби України про визнання дій, бездіяльності неправомірними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що 23.11.2016 ОСОБА_1 став свідком вчинення поліцейським ОСОБА_3 порушення правил дорожнього руху, в подальшому під час звернення ОСОБА_1 до поліцейського ОСОБА_4 з вимогою про фіксування правопорушення, рядовою було порушено вимоги п.3 ст.18 Закону України «Про національну поліцію» а саме, вона не назвала своє прізвище, посаду, спеціальне звання та не предявила на його вимогу службове посвідчення. Також, під час зясування обставин інспектором поліції ОСОБА_3 було безпідставно затримано ОСОБА_1 із вимогою предявити документи, що посвідчують його особу. З метою покарання винного, позивачем подана скарга на дії поліцейського ОСОБА_3 наряду моніторингового відділу УПП в м.Маріуполі, на що отримане необґрунтоване та незаконне рішення начальника ОСОБА_2, яке складено з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню з огляду на те, що скарга розглянута без присутності скражника, не зясовані в повному обсязі обставини, порушено 15-ти денний строк розгляду справи про адміністративне правопорушення.

З урахуванням збільшення позовних вимог просив:

визнати незаконними дії та бездіяльність начальника УПП в. м. Маріуполі ДПП України ОСОБА_2 з організації та проведення перевірки заяви ОСОБА_1 від 23.11.2016;

визнати незаконним рішення від 28.11.2016, прийняте за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.11.2016;

зобовязати начальника УПП в. м. Маріуполі ДПП України ОСОБА_2 вчинити дії з організації проведення перевірки та проведення повного, всебічного та обєктивного розгляду заяви та вирішити питання про притягнення винних осіб до відповідальності;

визнати незаконними дії, рішення та бездіяльність ОСОБА_3 щодо безпідставного та незаконного витребування документів, що посвідчує особу, рішення про проведення поверхневої перевірки, незаконного затримання на півтори години;

визнати незаконними дії, рішення та бездіяльність ОСОБА_4, щодо невиконання нею п.3ст.18 Закону України «Про національну поліцію», невжиття законних заходів реагування на заяву про вчинення правопорушення;

стягнути з Департаменту патрульної поліції України моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.;

стягнути з Департаменту патрульної поліції України понесені витрати у розмірі 226,60 грн.

Позивач до судового засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник Департаменту патрульної поліції України до судового засідання не зявився, через відділ документообігу суду надав заперечення в якому зазначив, що до усного звернення позивач не долучав жодних матеріалів, доказів; перевірка проведена інспектором роти №1 батальйону УПП в м.Маріуполі ДПП у період з 23.11.2016 по 28.11.2016 з дотриманням вимог ст.19, ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», в межах своїх повноважень, обєктивно, всебічно і вчасно, розгляд проходив без участі заявника, оскільки прохання розглядати за його участю не надходило.

Відповідачі 2, 3, 4 до судового засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не зявився, через відділ документообігу суду надав заперечення в якому зазначив, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобовязаннями. Держава не відповідає по зобовязаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобовязанням держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобовязаннями коштами, які є в її розпорядженні. Оскільки, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, Цивільного кодексу України та інших актів законодавства Казначейсвто не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачеві діями інших субєктів. Просив відмовити у задоволені позовних вимог, а справу розглянути без його участі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 (87557, м.Маріуполь, провулок Ніжинський, б.4) звернувся з усною скаргою в якій зазначив, що інспектор, керуючи службовим авто порушив п.2 «б» Правил дорожнього руху України, неввічливо та грубо спілкувався, незаконно вимагав посвідчення особи та проведення поверхневої перевірки з порушенням ст.ст.32, 34 Закону України «Про національну поліцію».

Інспектором роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в м.Маріуполі перевірено викладені в скарзі факти та проведено перевірку за результатами якої складено висновок від 28.12.2016.

З висновку вбачається що дії інспекторів 1 роти батальйону УПП в м.Маріуполі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнано такими, що відповідають вимогам діючого законодавства.

29 грудня 2016 року Управлінням патрульної поліції в місті Маріуполі Департаменту патрульної поліції надана відповідь на звернення ОСОБА_1 №3762/41/37/01-2016.

У вказаній відповіді позивача було проінформовано про те, що його запит уважно розглянуто та зазначено, що викладені факти перевірені, однак не знайшли свого підтвердження. При цьому зазначено, що патрульна, відповідно до вимог п.1 ст.247 КУпАП, не розпочала провадження в справі про адміністративне правопорушення з огляду на те, що відсутня подія і склад адміністративного правопорушення. Вимога предявити документ, що засвідчує особу, та проведення поверхневої перевірки є законними. Також зазначено, що патрульного попереджено про дотримання правил дорожнього руху.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та фактам, суд зазначає наступне.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частини 1 статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частиною 3 статті 15 зазначеного Закону відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Згідно з частиною 4 статті 15 зазначеного Закону рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення

Приписами статті 18 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: - особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; - знайомитися з матеріалами перевірки; - подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; - бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; - користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; - одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; - висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; - вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Відповідно до статті 19 цього закону зазначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

З аналізу наведених норм вбачається, що присутність при розгляді заяви чи скарги громадянина, який звернувся до органів державної влади, є його правом, при цьому, до суду не надані докази щодо виявлення бажання ОСОБА_1 бути присутнім при розгляді його скарги.

В силу ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

В ході розгляду справи судом встановлено, що після отримання заяви позивача від 23.11.2016 відповідачем перевірено викладені в ній факти та проведено службову перевірку, за результатами якої Управлінням патрульної поліції в місті Маріуполі Департаменту патрульної поліції за підписом начальника ОСОБА_2 28.12.2016 складено висновок та надано відповідь №3762/41/37/01-2016 від 29.12.2016.

Таким чином, твердження позивача про неналежну організацію проведення перевірки та невідповідність рішення від 28.11.2016, прийнятого за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.11.2016 вимогам чинного законодавства не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Щодо твердження позивача про безпідставне та незаконне витребування документів, що посвідчують особу, рішення про проведення поверхневої перевірки, незаконне затримання на півтори години ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоровю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; вживає заходів для забезпечення публічної безпеки і порядку на вулицях, площах, у парках, скверах, на стадіонах, вокзалах, в аеропортах, морських та річкових портах, інших публічних місцях; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ч.1 ст. 31 цього ж Закону поліція може застосовувати такі превентивні заходи: 1) перевірка документів особи; 2) опитування особи; 3) поверхнева перевірка і огляд; 4) зупинення транспортного засобу; 5) вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території; 6) обмеження пересування особи, транспортного засобу або фактичного володіння річчю; 7) проникнення до житла чи іншого володіння особи; 8) перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ; 9) застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; 10) перевірка дотримання обмежень, установлених законом стосовно осіб, які перебувають під адміністративним наглядом, та інших категорій осіб; 11) поліцейське піклування.

Поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках, зокрема, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію").

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 переслідував патрульний автомобіль, після зупинення якого звернувся до водія з вимогами. Відповідач, виконуючи службові обовязки та маючи припущення на публічну небезпеку, з метою захисту життя та здоровя громадян та поліцейських, відповідно до наданих йому прав Законом України "Про Національну поліцію" попросив предявити ОСОБА_1 документи, що посвідчують особу, та провів поверхневу перевірку і огляд.

Відтак, суд зазначає, що встановлені в ході судового розгляду обставини є свідченням того, що оскаржувані дії, вчинені інспектором патрульної поліції ОСОБА_3 23.11.2016, є правомірними та здійснені відповідно покладених на нього завдань.

Твердження позивача щодо невиконання ОСОБА_4 вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про національну поліцію» є необґрунтованим та не підтверджується матеріалами справи.

Крім того, ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області №265/168/17 від 16.01.2017 зобовязано Управління патрульної поліції в м. Маріуполі надати, зокрема відеозапис з бодікамери поліцейських ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за 23.11.2016.

На виконання ухвали надані пояснення, з яких вбачається, що станом на час розгляду справи відео не збереглося у звязку із обмеженим обємом памяті на носії. Також, в матеріалах справи міститься доповідна записка т.в.о. начальника сектору звязку та телекомунікацій УПП в м.Маріуполі ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_5 від 24.06.2016, з якої вбачається, що з метою безперебійного процесу зберігання відеоматеріалів знятих на нагрудні відео реєстратори щомісяця проводиться видалення матеріалів. Водночас, суд зазначає, що жодним нормативно правовим актом не передбачено довготривале збереження відео.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто, вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто, без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто, щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто, з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачами як суб'єктами владних повноважень доведено правомірність їх дій, а позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Департаменту патрульної поліції моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Під час розгляду справи судом не встановлено факту порушення відповідачами вимог чинного законодавства та прав позивача, а позивачем не доведено наявність моральної шкоди, її розмір та причинний зв'язок між діями відповідачів та моральною шкодою.

Отже, позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Також, не підлягають відшкодуванню витрати повязані з підготовкою позову до суду з огляду на те, що у задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Згідно з частиною 3 статті 106 Кодексу адміністративного судочинства до позовної заяви додається документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Відповідно до статті 4 Закону України Про судовий збір від 8 липня 2011 року №3674-VI зі змінами та доповненнями(далі Закон № 3674) ставка судового збору за подання фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 року, для працездатних осіб у 2017 році встановлено прожитковий мінімум у розмірі 1600 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області №265/168/17 від 16 січня 2017 року відкрито провадження у справі, однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру, при цьому, матеріали справи не містять доказів щодо звільнення від сплати судового збору.

Як зазначалось вище, предметом оскарження у суді є, зокрема, відповідь Управління патрульної поліції в місті Маріуполі та дії службових осіб.

Таким чином, позивач повинен був сплатити судовий збір за подання адміністративного позову з вимогами немайнового характеру у розмірі 3200,00 грн. (5 х 640,00 грн.)

Отже, колегія суддів приходить до висновку щодо стягнення з позивача судового збору у розмірі 3200,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України, начальника Управління патрульної поліції в м. Маріуполі ОСОБА_2, інспекторів Управління патрульної поліції в м.Маріуполі Департаменту патрульної поліції України ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Державної казначейської служби України про визнання дій, бездіяльності неправомірними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (87557, м.Маріуполь, провулок Ніжинський, б.4) на користь державного бюджету (ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві, МФО 82001, рахунок отримувача 0001, стягувач Державна судова адміністрація України) судовий збір у розмірі 3200 (три тисячі двісті) грн. 00 коп.

У судовому засіданні 27 червня 2017 року проголошена вступна та резолютивна частина постанови. Повний текст постанови складено 30 червня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови особами, які беруть участь у справі, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Кошкош О.О.

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7