Справа № 804/9182/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2017 р. Справа № 804/9182/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Медхауз свіс ГМБХ» до Державної податкової інспекції у Соборному районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з результатами перевірки, вважає, що податковий орган дійшов до помилкових висновків про допущення платником податків порушень законодавства, оскільки господарські операції позивача є реальними, що підтверджується первинними документами, оформленими у відповідності до вимог чинного законодавства України, а тому податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню з підстав, викладених у позовній заяві.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено правомірно, в межах повноважень та на підставі законодавства України. У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені у запереченнях на позов, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
За результатами перевірки складено акти від 29.09.2016 року № 2895/04-63-14-02/35341093, у висновках якого встановлено порушення позивачем:
- п.138.1, п.138.2, п.138.8 ст.138, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, що призвело до завищення витрат на загальну суму 1 796 868 грн., у т.ч. за 2014 рік на суму 1 796 868 грн.;
- п.п.14.1.36, п.п.14.1.231 п.14.1. ст.14, ст.44, п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.2, п.198.6, п.200.1 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму 359 373 грн., в тому числі: у листопаді 2014 року на 99 377 грн., у грудні 2014 року на 259 996 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до наказу Державної податкової інспекції у Соборному районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 07.09.2016 року №873 документальна позапланова виїзна перевірка платника податків проводилась відповідно до обставин, визначених підпунктом 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, за яким документальна позапланова перевірка платника податків здійснюється у разі, якщо виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.
Досліджуючи вказаний запит судом встановлено, що вищезазначений запит складений з порушенням вимог, викладених в абзацах першому та другому пункту 73.3 статті 73 Податкового кодексу України, а саме в порушення підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України запит не містив жодних конкретних посилань та те, в яких саме податкових деклараціях було виявлено недостовірність даних та недостовірність яких саме даних було виявлено; також була відсутня печатка контролюючого органу.
Абзацом 5 пункту 73.3 статті 73 Податкового кодексу України платника податків звільнено від обовязку надавати відповідь, у разі коли запит складено з порушенням вимог, викладених в абзацах першому та другому цього пункту.
Проте, незважаючи на викладені обставини, товариство з обмеженою відповідальністю «Медхауз свіс ГМБХ» все ж надало на вищевказаний запит пояснення та їх документальні підтвердження за вих. № 113 від 26 серпня 2016 року у встановлений термін.
Таким чином, позивачем не було порушено жодної з умов підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, недотримання яких може бути підставою для проведення документальної позапланової перевірки, у звязку з чим у податкового органу не було підстав для проведення документальної позапланової перевірки платника податків.
Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування податку на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 Податкового кодексу України, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 Податкового кодексу України, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137 Податкового кодексу України.
Згідно пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар.
У пункті 138.4 статті 138 Податкового кодексу України закріплено, що витрати, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
У відповідності до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
За змістом пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
В силу пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У відповідності до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України).
Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Системний аналіз вказаних норм свідчить, що для цілей визначення об'єкта оподаткування господарські операції мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають їх реальність та є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Судом встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «Енкі Констракт» (постачальник) укладено договір поставки №11 від 03.11.2014 року, відповідно до предмету якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобовязується поставляти непродовольчі товари (товар), а покупець зобовязується прийняти товар та своєчасно оплатити його вартість.
Постачальник передав покупцю товар, що підтверджується видатковими накладними №РН-1124/04 від 24.11.2014 року, №РН-1216/01 від 16.12.2014 року, №РН-1217/01 від 17.12.2014 року, №РН-1229/01 від 29.12.2014 року; податковими накладними №227 від 24.11.2014 року, №76 від 16.12.2014 року, №77 від 17.12.2014 року, №131 від 29.12.2014 року; товарно-транспортними накладними №24/11/14 від 24.11.2014 року, №16/12/14 від 16.12.2014 року, №17/12/14 від 17.12.2014 року, №29/12/14 від 29.12.2014 року.
Всі податкові накладні за господарськими позивача з ТОВ «Енкі Констракт» зареєстровані контрагентом-постачальником в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Розрахунки між контрагентами проведено у безготівковій формі згідно платіжних доручень №5345 від 05.12.2014 року, №5750 від 26.12.2014 року. Вказані операції у бухгалтерському обліку позивача відображено по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками».
Товари, що були придбані у ТОВ «Енкі Констракт», в подальшому позивачем реалізовувались покупцям, що підтверджується відповідними видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та іншими первинними документами.
Крім того, реалізація товариством з обмеженою відповідальністю «Медхауз свіс ГМБХ» товарів відображено у податковому обліку позивача, зокрема, по цим господарським операціям виписано податкові накладні, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, зобов'язання з податку на додану вартість відображено у податкових деклараціях з податку на додану вартість, нараховано податкові зобов'язання з податку на додану вартість, які вчасно були сплачені до бюджету.
Матеріалами справи підтверджується, що всі господарські операції товариства з обмеженою відповідальністю «Медхауз свіс ГМБХ» були спрямовані на отримання доходу, всі податки сплачені у повному обсязі.
Стосовно зауважень податкового органу про те, що надані товарно-транспортні накладні на перевезення товару не відповідають формі № 1-ТН, а саме: не заповнені графи 3, 4, 7, 9 та з 11 по 15, суд зазначає, що транспортування товару відбувалось за кошти товариства з обмеженою відповідальністю «Медхауз свіс ГМБХ», а відповідно до пункту 2 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207, для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб. Товарно-транспортна накладна взагалі не є обовязковим документом, необхідним для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні.
Разом з тим, Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
В акті перевірки відповідач зазначає, що у наданих до перевірки первинних документів, а саме у видаткових накладних, наданих ТОВ «Енкі Констракт», відсутні з боку постачальника П.І.Б. уповноваженої особи на постачання ТМЦ, з боку покупця не зазначено П.І.Б. уповноваженої особи на отримання цінностей та не зазначено номери та дати довіреностей, за якими отримано товар.
Проте інформація про П.І.Б. уповноваженої на постачання та отримання ТМЦ особи в повній мірі міститься у відповідних товарно-транспортних накладних, які підтверджують факт транспортування товару від ТОВ «Енкі Констракт» на склад позивача та містять посилання на відповідні видаткові накладні. У вищевказаних товарно-транспортних накладних зазначено П.І.Б. уповноважених осіб вантажовідправника та вантажоодержувача, а також містяться особисті підписи цих осіб.
При цьому наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися). Також, суд зазначає, що певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер та не є безумовною підставою для висновку про позбавлення їх юридичної сили та доказовості.
Суд також критично ставиться до зауваження відповідача, що згідно баз даних ІС «Податковий блок» жоден контрагент-постачальник в ланцюгу постачання товару, отриманого позивачем не є імпортером даного товару, що свідчить, що ТОВ «Енкі Констракт» не мало можливості поставляти товар на ТОВ «Медхауз Свіс ГМБХ», цей товар отримано від невстановленої особи, а також з приводу того, що контрагент позивача не може одночасно складати та підписувати договори з контрагентами, контролювати здійснення господарських операцій, фінансові та товарні потоки та інші дії, повязані із функціонуванням підприємства при значної кількості контрагентів та різнопланового товару, через малу штатну чисельність.
Проте такі доводи податкового органу суперечать діючому законодавству, оскільки на позивача не покладено обов'язку, як і реальної можливості та право перевіряти кількість робітників, наявність транспорту, або інших засобів, складських приміщень та інших необоротних активів у контрагентів, а відтак відсутня залежність правомірності формування податкового кредиту від таких відомостей про контрагентів.
При цьому неможливо достеменно зробити висновок про наявність чи відсутність активів у підприємства тільки на підставі звітності, у якій не задекларовані відповідні активи, такими доказами мають бути саме первинні документи. Відсутність контрагентів за юридичною адресою також ніяким чином не впливає на дійсність укладених ними угод. Для проведення операцій купівлі-продажу або поставки товарів (послуг) наявність власних транспортних засобів, складських приміщень не є обовязковим, ці активи можуть орендуватися, крім того, навіть наявність орендованих активів для посередника не є обовязковою, адже товар може поставлятися транспортом первинного постачальника на склад кінцевого покупця, а функція посередника полягатиме у пошуку товару, покупця, укладенні угод та організації проведення операцій купівлі-продажу, у такому випадку відсутня необхідність винаймати і технічний персонал.
Суд зазначає, що з урахуванням статті 61 Конституції України передбачено індивідуальний характер відповідальності, яка розповсюджується в тому числі і у вигляді персональної відповідальності кожного платника за ведення податкового обліку.
Згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Пунктом 36.5 даної статті встановлено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Якщо податковим органом встановлено неналежне виконання контрагентом позивача своїх податкових обов'язків, відповідальність за їх невиконання або неналежне виконання повинно нести саме це підприємство.
При цьому судом встановлено, що на момент укладення угод та вчинення господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа та як платник податку на додану вартість, відтак перепон з приводу укладення, а також виконання будь-яких господарських договорів з ним, а надалі і включення до складу витрат для цілей оподаткування податком на додану вартість за такими договорами у позивача не було.
Як вбачається з акту перевірки, висновки відповідача про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій по ланцюгу постачання: ТОВ «Енкі Констракт» - ТОВ «МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ» зроблені із посиланням на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 01.07.2016 року (справа №756/7921/16-к) про визнання винним директора (засновника) ТОВ «Енкі Констракт» у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 27, частини 2 статті 205 Кримінального кодексу України.
Проте суд відхиляє такі посилання відповідача з огляду на те, що частиною 4 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.
Отже, диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що обов'язковими для врахування адміністративним судом є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок. Разом з тим наведена норма встановлює межі обов'язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу. Така обов'язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.
В даному випадку у вироку Оболонського районного суду м. Києва від 01.07.2016 року у справі №756/7921/16-к відсутнє дослідження господарських операцій ТОВ «Енкі Констракт» та ТОВ «МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ». Крім того, позивач взагалі не був стороною по справі №756/7921/16-к та, відповідно, був позбавлений права апеляційного та касаційного оскарження вироку Оболонського районного суду м. Києва від 01.07.2016 року, і, як наслідок, не мав можливості вилинути на чинність цього судового рішення навіть у випадку порушення його прав. Також про ТОВ «МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ» у вироку взагалі не зазначено.
При цьому визнання керівника юридичної особи винним у здійсненні фіктивного підприємництва саме по собі автоматично не призводить до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої юридичної особи. Доказів обізнаності позивача з фіктивним характером діяльності ТОВ «Енкі Констракт» відповідачем не доведено.
На вказані листи позивачем у порядку та строки було надано вичерпні та обґрунтовані відповіді з документами в якості додатків, а саме: за вих. №120 від 15.09.2016 року (отримано податковим органом 15.09.2016 року); за вих. №122 від 21.09.2016 року (отримано податковим органом 21.09.2016 року).
Що стосується надання документів та пояснень відносно подальшої реалізації позивачем придбаного у ТОВ «Енкі Констракт» товару, то запити відповідача містили обовязкову умову надання таких документів у разі, якщо підприємство є посередником у купівлі-продажу придбаних товарів (робіт, послуг).
Однак господарські взаємовідносини товариства з обмеженою відповідальністю «Медхауз свіс ГМБХ» та ТОВ «Енкі Констракт» не носили характер посередницьких, про що позивач повідомляв контролюючий орган в своїх відповідях на вищевказані листи Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Дніпропетровська.
Матеріалами справи підтверджується рух активів позивача у процесі здійснення господарської операції та зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. У звязку з викладеним суд приходить до висновку, що між учасниками досліджених господарських операцій відбувся дійсний рух активів та зміни у їх майновому стані, що є обов'язковими ознаками господарської операції.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Медхауз свіс ГМБХ» до Державної податкової інспекції у Соборному районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити в повному обсязі.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної податкової інспекції у Соборному районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 15 370,86 грн. (п'ятнадцять тисяч триста сімдесят гривень вісімдесят шість копійок) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Медхауз свіс ГМБХ».
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2017 року.

Суддя ОСОБА_1