Справа № 2а/1522/6892/11
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 2а/1522/6892/11

Категорія: 5.6 Головуючий в 1 інстанції: Погрібний С.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря Скоріної Т.С.

представника апелянта ОСОБА_1;

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3;

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Управління реклами Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління реклами Одеської міської ради про визнання дій протиправними,

за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунального підприємства «Одесреклама» Одеської міської ради, -

В С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_2 з урахуванням його уточнень складається з наступних вимог:

- визнати протиправними дії Управління реклами Одеської міської ради щодо демонтажу належних йому металево-пластикових конструкцій у кількості 6 штук, розмірами: 600 х 2000 мм (2 штуки), 300 х 1200 мм (1 штука), 600 х 800 мм (2 штуки), 500 х 700 мм (1 штука), 1000 х 2000 мм (1 штука), який відбувався 26 липня 2011 року за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд. 30;

- визнати протиправним направлення Управління реклами Одеської міської ради від 26 липня 2011 року на проведення демонтажу, належних йому інформаційних конструкцій, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд. 30.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив декілька підстав.

Першою підставою є те, що на момент проведення перевірки, складання припису, тобто на 11 квітня 2011 року відповідач не мав повноважень здійснювати контроль за дотриманням правил розміщення зовнішньої реклами.

Друга підстава полягає в тому, що об'єкти, які були демонтовані, не є рекламними, на їх розміщення дозвіл не вимагався, адже вони містили інформацію про товар та були розташовані на конструкціях, що знаходилися на його території.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії Управління реклами Одеської міської ради, спрямовані на демонтаж належних фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 зовнішніх конструкцій у вигляді металево-пластикових інформаційних конструкцій в кількості шести штук, розмірами: 600 х 2000 мм 2 шт., 300 х 1200 мм 1 шт., 600 х 800 мм 2 шт., 500 х 700 мм. 1 шт., 1000 х 2000 мм 1 шт., що відбувся 26 липня 2011 року за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд 30.

Судом стягнуто з Управління реклами Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 на відшкодування судових витрат суму 5 232,80 грн.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, Управління реклами Одеської міської ради ставить питання про його скасування та про прийняття нового рішення, яким відмовити позивачу в позові.

Мотивами для скасування судового рішення є, на думку апелянта, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляції та просив її задовольнити.

Позивач та його представник проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи підтримав доводи апеляції та просив її задовольнити.

Зясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга повинна бути задоволена на наступних підставах.

Матеріали справи свідчать про те, що в серпні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовними вимогами про те, що Управлінням реклами Одеської міської ради та Комунальним підприємством «Одесреклама» (далі КП «Одесреклама»), внаслідок протиправно проведеного демонтажу, належних йому інформаційних вивісок, порушено його право власності.

У звязку з цим, позивач просив визнати протиправними дії даних установ щодо демонтажу, визнати протиправним направлення КП «Одесреклама» на проведення демонтажу, витребувати з незаконного володіння Управління реклами Одеської міської ради демонтовані конструкції та стягнути з КП «Одесреклама» моральну шкоду.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2013 року вказані вимоги були задоволені.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині визнання дій протиправними було залишено без змін, а в частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди рішення було скасовано та провадження закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що КП «Одесреклама» у розумінні ст.3 та 50 КАС України не є субєктом владних повноважень, а тому, до спірних правовідносин необхідно застосувати ч.1 ст.203 КАС України.

Вищий адміністративний суд України за результатами розгляду касаційних скарг Управління реклами Одеської міської ради, ГУ Державної казначейської служби України 29 жовтня 2015 року прийняв постанову, якою скарги задовольнив та справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції вважав необґрунтованими їх висновки щодо порушення відповідачами процедури вручення позивачу акту й припису про усунення правопорушень, а також звернув увагу на те, що не надано правової оцінки та не встановлено чи відносяться вилучені у позивача конструкції до зовнішньої реклами, а відтак чи мали повноваження відповідачі їх демонтувати.

Досліджуючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем (т.1 а.с.10).

За договором оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2011 року позивач орендує приміщення загальною площею 77,1 кв.м., що складається з торгівельного залу та підсобних приміщень (т.1 а.с.26-32).

Нежитлове приміщення передано в оренду для використання під магазин.

Управлінням реклами Одеської міськради 04 квітня 2011 року, було видано КП «Одесреклама» направлення на проведення перевірки за № 45 (т.1 а.с.112).

Актом перевірки від 11 квітня 2011 року за № 000680 зафіксовано розміщення без дозвільних документів фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 рекламних конструкцій на фасаді у вигляді щитів розміром:

- 0,6м х 0,8м х 1 сторону; 0,5м X ),7м х 1 сторону; 1,0м х 2,0м х 1 сторону; 0,3 х1,2 х 2 сторони.

До того ж зафіксовано наявність мимоходів до 1 кв. м. у кількості двох одиниць та лайт-боксів розміром 0,6м х 2,0м х 1 сторону, розміром 0,3м х 1,2м х 2 сторони (т.1 а.с.113-114).

За результатами встановлених порушень, 11 квітня 2011 року Управління реклами Одеської міськради винесло на адресу ФОП ОСОБА_2 припис про їх усунення за №000683 в якому містилася вимога про демонтаж зазначених рекламних конструкцій в строк до 15 квітня 2011 року, оскільки вони розміщені без дозвільних документів (т.1 а.с.115).

Судовим рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що позивач відмовився від підпису про ознайомлення з актом перевірки та від отримання припису про усунення порушень, про що були складені відповідні акти (т.2 а.с.192-193).

Як зазначив суд, ці документи були залишені в приміщенні позивача за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, 30, де він безпосередньо здійснює підприємницьку діяльність.

Надаючи правову оцінку цим обставинам, суд апеляційної інстанції зробив висновок про безпідставність стверджень позивача про його необізнаність щодо проведення перевірки, складання припису з вимогою добровільно виконати вимоги щодо демонтажу рекламних конструкцій.

Беручи до уваги, що позивач не оскаржив такі висновки суду, слід вважати, що він з ними погодився і вони були взяті до уваги вищим касаційним судом.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, виходив із того, що відповідач, на якому лежить тягар доказування у даній справі, не зміг переконати з яких міркувань необхідно виходити учасниками спірних правовідносин під час віднесення конструкцій (об'єктів, предметів) до такої категорії, що містять рекламу, або до іншої категорії конструкцій (об'єктів, предметів), що не є рекламними.

В обґрунтування своєї позиції, суд зазначив, що визначаючи обґрунтованість дій відповідача, необхідно виходити з того, що суб'єкт владних повноважень у своїй діяльності має керуватися достатньо прозорими та зрозумілими правилами з чіткими та недвозначними критеріями, з яких особа має можливість встановити, чи є його дії правомірними чи не є такими. Подібна вимога до змісту та якості законодавства країни застосовується згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод в правозастосовчій практиці Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає, що вони не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, з огляду на наступне.

Засади рекламної діяльності в Україні, а також відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами, регулюються Законом України «Про рекламу».

Згідно зі ст. 1 вказаного Закону реклама інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару; зовнішня реклама реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України «Про рекламу» розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.

Відповідно до пункту 6.25 Правил розміщення реклами в м. Одесі у редакції, затвердженої рішенням виконкому Одеської міської ради №434 від 22 квітня 2008 року визначено, що під місцем реалізації товару та/або надання послуг розуміється внутрішня частина власного чи орендованого субєктом господарювання приміщення (будівлі, споруди, у тому числі павільйону, кіоску, тощо), в якому відбувається реалізація товару та/або надання послуг споживачам.

Як вже було встановлено вище, позивач здійснює свою господарську діяльність безпосередньо у приміщенні, будь-які додаткові споруди до складу цього приміщення не входять.

Таким чином, доводи позивача, що конструкції з інформацією про товар знаходяться на спорудженнях, які є його власністю не ґрунтуються на будь-яких доказах.

Водночас, можливо зробити висновок, що щити, які розміщені на зовнішній поверхні будівлі і на яких міститься інформація, яка призначена сформувати обізнаність споживачів та інтерес щодо товару та послуг є зовнішньою рекламою.

Так, з фотофіксації вбачається, що конструкції з написами (мовою оригіналу) «Ксерокопія», «Пополнение счета», «Канцтовари», «Справочники», «Мобильные телефоны, обмен, продажа», «Аксессуари» «CD-DVD Диски» «Сувениры», «Распродажа», «Зажигалки», «Духи», «Парфюми от 10 грн.» розташовані на зовнішній поверхні споруди, їх текст орієнтовано на проїжджу частину.

Є правильним зауваження апелянта про те, що розповсюдження інформації про продукцію за допомогою тимчасових або стаціонарних конструкцій, розміщених на фасаді будівлі або на наземних конструкціях, законодавством про рекламу не передбачено.

За приписами ч. 6 ст. 9 Закону України «Про рекламу», вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

Проаналізувавши текст, який містився на конструкціях позивача, можливо зробити висновок про його невідповідність вимогам даної правової норми, оскільки в ньому:

- відсутнє зареєстроване найменування особи, що здійснює підприємницьку діяльність (ФОП ОСОБА_2Б.), від його діяльності та час роботи;

- не зазначено знаки для товарів і послуг, що належать (ФОП ОСОБА_2Б.).

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що субєкт владних повноважень неодноразово, з посиланням на норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також на докази, що є в матеріалах справи доводив до суду свою позицію що спірні конструкції позивача є зовнішньою рекламою, а не належать до іншої категорії конструкцій (об'єктів, предметів), що не є рекламними.

Проте, суд першої інстанції вважав, що для правильного та обєктивного розгляду справи цього недостатнє і вирішив призначити судову експертизу, на вирішення якої поставити питання: «Чи є вилучені у ФОП ОСОБА_2 металево пластикові конструкції за своїми технічними характеристиками й з врахуванням місця розташування конструкціями зовнішньої реклами».

Експертна установа відмовилася виконувати вказану ухвалу, посилаючись на Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України №1350/5 від 27 липня 2015 року, яка не передбачає проведення такого виду експертних досліджень, а також на відсутність фахівців у даній галузі.

Досліджуючи питання щодо доцільності проведення експертизи у даній справі, колегія суддів встановила наступне.

Частина 1 статті 81 КАС України встановлює, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити експертизу.

Іншими словами, підставою для призначенням експертизи в адміністративному судочинстві є якісна оцінка спеціалістом, з урахуванням вимог законодавства, обставин справи, розуміння і оцінка яких виходить за межі обов'язкових знань судді адміністративного суду.

Між тим, у даній справі підлягають правовій оцінці обставини щодо наявності або відсутності в конструкціях позивача ознак зовнішньої реклами.

На думку суду апеляційної інстанції, для з'ясування даних обставин немає потреби у спеціальних знаннях, оскільки це є правовим питанням і віднесено до компетенції суду.

Про неприпустимість порушення перед експертами правових питань наголошено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року за №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах».

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що у даному випадку не було підстав для проведення експертних досліджень і суд першої інстанції, на виконання рішення касаційної інстанції, повинен був визначитися щодо наявності або відсутності в діях позивача порушень законодавства про рекламу.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції про те, що субєкт владних повноважень не довів до якої категорії відносяться конструкції позивача, тобто чи містять вони ознаки реклами чи ні.

Представником відповідача з посиланням на законодавство про рекламу були зазначені вичерпні критерії для визначення спірних питань.

Так, колегія суддів вважає правильним посилання органу місцевого самоврядування про те, що до складу вивіски не може включатися інформація про продукцію та її ціну (товари, послуги), що реалізується або надається власником вивіски, а також інформація про розпродаж товару. Ключова особливість вивіски її інформаційний характер: вона не закликає покупця до вчинення угоди чи придбання продукту.

До того ж, конструкції позивача не можуть бути віднесені і до внутрішньої реклами, оскільки остання розміщується всередині будинків, споруд, у тому числі в кінотеатрах і театрах під час, до і після демонстрації кінофільмів та вистав, концертів, а також під час спортивних змагань, що проходять у закритих приміщеннях, крім місць торгівлі (у тому числі буфетів, кіосків, яток), де може розміщуватись інформація про товари, що безпосередньо в цих місцях продаються (абзац 3 ст.1 Закону України «Про рекламу»).

За змістом ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. При видачі дозволів на розміщення зовнішньої реклами втручання у форму та зміст зовнішньої реклами забороняється.

Відповідно до п. 24 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 206 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов'язаних з розташуванням рекламного засобу.

Контроль за додержанням цих Правил здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства (п. 45 вказаних правил).

Пункт 5 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 206 передбачено, що для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами сільська, селищна, міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління.

Таким робочим органом в даному випадку є Управління реклами Одеської міської ради.

Згідно з п.п. 2.2.9 та 2.2.10 Положення «Про Управління реклами Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28 лютого 2011 року № 384-VI Управління відповідно до покладених на нього завдань та функцій виконує наступні повноваження:

- надає субєктам господарювання обовязкові до виконання приписи щодо усунення порушень порядку розміщення та розповсюдження зовнішньої реклами, вивісок та реклами на транспорті, а також правил благоустрою території міста, в частині утримання і забезпечення належного технічного стану та зовнішнього вигляду рекламних засобів;

- у випадках, передбачених законодавством та/або актами органів місцевого самоврядування, організовує та контролює заходи з демонтажу рекламних засобів та/ або вивісок, розміщених з порушенням встановленого порядку.

Суд касаційної інстанції проаналізувавши дані нормативні акти дійшов висновку, що Управління реклами Одеської міської ради наділено повноваженнями щодо складання припису та демонтажу рекламних конструкцій, вивісок.

Оскільки з цього приводу існує певний правовий висновок, посилання позивача на те, що відповідач не мав повноважень приймати спірне рішення про демонтаж не має правового підґрунтя.

Понад те, дані доводи позивача спростовуються наступними нормами законодавства.

Згідно з пп. 13 п. «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо надання дозволів у порядку, встановленому законодавством, на розміщення реклами.

Зазначені положення вказаного закону кореспондуються зі ст. 16 Закону України «Про рекламу».

Відповідно до п. 45 Типових правил контроль за їх додержанням здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства, уповноважені особи яких відповідно до п. 46 цих Правил у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами звертаються до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою усунення порушень у визначений строк.

З наведеного слідує висновок, що виконавчий комітет органу місцевого самоврядування, як орган, який надає дозвіл на розміщення зовнішньої реклами та здійснює контроль за дотриманням правил її розміщення, у межах своїх повноважень може приймати рішення про усунення порушень таких правил, зокрема і рішення про зобов'язання розповсюджувача реклами до демонтажу протягом певного строку рекламного засобу, установленого без відповідного дозволу, що спростовує відповідні доводи позивача.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2013 року у справі № 21-18а13 та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції відповідно до ст. 244-2 КАС України.

Переходячи до підстав та порядку демонтажу рекламних засобів, суд звертається до п.13 Правил розміщення зовнішньої реклами в місті ОСОБА_1, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 24 березня 2011 року №120 (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин).

Так, відповідно до пункту 13.1 даних Правил, демонтаж рекламних засобів здійснюється КП «Одесреклама» за направленням робочого органу.

Демонтаж рекламного засобу здійснюється у випадку, якщо він протиправно розміщений (п.13.2 Правил).

Факт проведення демонтажу рекламного засобу засвідчується актом проведення демонтажу, за необхідності до акта надається фото фіксація місця розташування до та після демонтажу рекламного засобу (п.13.7 Правил).

Таким чином, за відсутності у позивача дозволу на розміщення зовнішньої реклами відповідачем правомірно було видано направлення здійснити демонтаж протиправно розміщених рекламних засобів.

Відповідач, відстоюючи свою правову позицію посилався на те, що до спірних правовідносин не може бути застосований Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки дія вказаного закону, відповідно до другої його статті, поширюється на відносини, пов'язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) саме у сфері господарської діяльності, яка не охоплює поняття рекламної діяльності, тобто рекламна діяльність не є господарською діяльністю.

Колегія суддів вважає ґрунтовною таку позицію та зазначає, що вона також підтримується судом касаційної інстанції, зокрема викладена в ухвалі ВАСУ від 29 жовтня 2015 року (К/800/37729/14).

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення щодо протиправності дій відповідача, послався на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол).

Так, судом було зазначено, що відповідно до вказаної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Встановлюючи обставини чи було порушено з боку субєкта владних повноважень статтю 1 Першого протоколу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Структура вказаної статті містить три окремі норми.

Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам, а третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети.

Щоб скористатися захистом статті 1 Першого протоколу, особа повинна мати право, передбачене національним законодавством, яке може вважатися правом власності з точки зору Конвенції.

У даному випадку аналіз національного законодавства свідчить про те, що у позивача було відсутнє право власності на спірні рекламні конструкції, оскільки вони були встановлені без відповідного дозволу, а тому втручання держави щодо їх демонтажу було виправданим.

У своєму рішенні у справі «Беєлер проти Італії» (заява №33202/96, п. 107) Європейський Суд з прав людини наголосив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому речення частини першої статті 1 Першого протоколу, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Далі, суд першої інстанції, доводячи вину відповідача у протиправних діях, послався на рішення у справі «Рекеньї проти Угорщини» від 20 травня 1999 року, (заява №25390/94, п. 34), де Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що ступінь чіткості, що має забезпечуватися у формулюваннях національних законів який в жодному випадку не може передбачити всі непередбачувані обставини, - значною мірою залежить від змісту даного документа, сфери, на яку поширюється даний закон, а також кількості та статусу тих, кому цей закон адресований.

З урахуванням даних висновків, суд констатував, що «дії відповідача ґрунтуються на законі (в цьому спорі також й в підзаконних нормативних актах), який не містить вичерпних критеріїв з'ясування його змісту, а його застосування призвело до порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки його правомірні очікування та розуміння правомірної діяльності були знехтуванні».

Не можна, на думку суду апеляційної інстанції, вважати обґрунтованими такі висновки, адже законодавство, що регулює спірні правовідносини є доступним, передбачуваним і в ньому достатньо чітко встановлені межі дискреційних повноважень, наданих органам влади, та спосіб їх здійснення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного її вирішення, а це, відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України, є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління реклами Одеської міської ради задовольнити.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління реклами Одеської міської ради про визнання дій протиправними відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова