Справа № 808/1005/17
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року 12:34Справа № 808/1005/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Печерикиної А.О.

позивача: ОСОБА_1;

та представника:

відповідача: ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної екологічної інспекції у Запорізькій області

про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Державної екологічної інспекції у Запорізькій області (далі відповідач, ДЕІ у Запорізькій області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (вх.14494 від 22.05.2017), просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розірвання трудового договору на підставі заяви від 11.04.2017;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 04.05.2017 №65-К «Про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення ОСОБА_1 за прогули»;

- змінити формулювання причини звільнення позивача, а саме замість п.4 ст.40 КЗпП України (прогулу) зазначити ч.1 ст.38 КЗпП України (розірвання трудового договору за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку);

- зобовязати відповідача внести запис в трудову книжку про зміну формулювання звільнення позивача з п.4 ст.40 КЗпП України (прогулу) зазначити ч.1 ст.38 КЗпП України (розірвання трудового договору за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку);

- стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що11 квітня 2017 року ним, на імя начальника ДЕІ у Запорізькій області, було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 11.04.2017, на підставі ст.38 КЗпП України та ч.3 ст.86 Закону України «Про державну службу». Зазначає, що у заяві про звільнення ним було вказано на те, що звільнення обумовлено неможливістю продовжувати роботу через необхідність догляду за хворим членом сімї, на підтвердження чого було надано відповідні підтверджуючі документи. Разом з тим, не зважаючи на подану заяву, відповідачем протиправно не було прийнято рішення про звільнення позивача з посади за власним бажанням, у визначений ним строк, а також протиправно не було видано йому трудову книжку. Зазначає, що відмова у звільненні, викладена відповідачем у листі від 12.04.2017 є безпідставною, оскільки не ґрунтується на приписах чинного законодавства. Вважає, що відповідачем протиправно було прийнято наказ про його звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки обовязок звільнити ОСОБА_1 виник у відповідача саме з дати, вказаної у заяві про звільнення, а тому він не зобовязаний був виходити на роботу починаючи з 12.04.2017, що спростовує висновок відповідача про вчинення ним дисциплінарних проступків у вигляді прогулу.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що 11.04.2017 приблизно о 12 годині 14 хвилин завідувачем юридичного сектору юрисконсультом ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення з 11.04.2017 з посади за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку, проте, за результатами розгляду поданої заяви та доданих до неї документів було встановлено, що подані документи не відповідають вимогам чинного законодавства, не завірені належним чином, є застарілими, а підстава для звільнення не підтверджена. Отже були відсутні підстави, передбачені ч. 3 ст.38 КЗпП України, для звільнення позивача з посади у визначений ним строк. Вказує на те, що подачі заяви ОСОБА_1 про звільнення перебувало ознайомлення позивача з наказом від 10.04.2017 №52-к «Про відсторонення від виконання посадових обовязків», яким позивача було відсторонено від виконання службових обовязків завідувача юридичного сектору юрисконсульта через проведення щодо нього службового розслідування, відповідно до наказу Держекоінспекції від 05.04.2017 №51-к. Зазначає, що подача заяви про звільнення була фактично спробою позивача уникнути відповідальності за результатами проведеного службового розслідування.

Крім того, представник відповідача додатково зазначив, що після одержання відповіді від 12.04.2017 про відсутність підстав для звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, позивач на робочому місці не зявлявся, службові документи посадовим особам ДЕІ у Запорізькій області не передав, ключі від кабінету та службове посвідчення без поважних причин не здав.

Вказує на те, що у звязку з неявкою на робоче місце дисциплінарною комісією було розглянуто матеріали дисциплінарної справи та встановлено, що ОСОБА_1 систематично (повторно протягом року) вчиняються дисциплінарні проступки у вигляді прогулів, що зумовило прийняття рішення про звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав пояснення викладені у письмових запереченнях та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 з 26 вересня 2012 року обіймав посаду завідувача юридичного сектору ДЕІ у Запорізькій області, на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення мав 6 ранг державного службовця (а.с.28).

11 квітня 2017 року позивачем до ДЕІ у Запорізькій області подано заяву про звільнення, в якій позивач просив відповідача звільнити його з роботи за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу (догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку), у відповідності до статті 38 КЗпП України та ч.3 ст.86 Закону України «Про державну службу» з 11.04.2017 (а.с.7).

Листом від 12 квітня 2017 року №1250/14 позивача повідомлено про те, що за результатами розгляду заяви від 11 квітня 2017 року про звільнення за власним бажанням по догляду за хворим, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, йому відмовлено у звільненні з вказаних підстав (а.с.19).

Наказом ДЕІ у Запорізькій області від 04.05.2017 №65-к «Про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення ОСОБА_1 за прогули» наказано визнати для завідувача юридичного сектору юрисконсульта ОСОБА_1 робочі дні 12, 13, 14, 18, 19, 20, 21, 24, 25, 26, 27, 28 квітня 2017 року, 03, 04 травня 2017 року, як прогули без поважних причин.

Крім того, пунктом 2 наказу від 04.05.2017 №65-к вирішено звільнити ОСОБА_1 04 травня 2017 року з посади завідувача юридичного сектору юрисконсульта за вчинення систематично (повторно протягом року) прогулів (а.с.34).

Також, на підставі вищевказаного наказу до трудової книжки ОСОБА_1 внесено відповідний запис від 04.05.2017 про звільнення з посади за прогули без поважних причин.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не звільнення з посади на підставі заяви від 11.04.2017 та наказом про звільнення від 04.05.2017 №65-к, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 11.04.2017 про звільнення за власним бажанням став висновок відповідача про те, що надані позивачем документи (довідка №86 від 23.02.2015, видана КЗ «Запорізький районний центр первинної-медикосанітарної допомоги Запорізької районної ради» та акт від 20.07.2015 обстеження матеріально-побутових умов проживання малозабезпеченої сімї, затверджений секретарем сільської/селищної ради) не відповідають нормам чинного законодавства, а саме: не надані оригінали документів, копії не завірені належним чином, дати документів застарілі (видані більш ніж 2 роки тому), підстава для звільнення не підтверджена.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулюється Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон №889).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №889 державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Частиною 1 статті 83 Закону №889 визначено, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою субєкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у звязку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону №889 державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це субєкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Згідно ч.2 ст.86 Закону №889 державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із субєктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обовязків державним органом.

Частиною 3 статті 86 Закону №889 визначено, що субєкт призначення зобовязаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Як встановлено з матеріалів справи у заяві від 11 квітня 2017 року позивач, з посиланням на ч.3 ст.86 Закону №889, просив звільнити його з посади з 11 квітня 2017 року, у звязку з неможливістю продовжувати роботу через догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку. До заяви на підтвердження здійснення догляду за хворим членом сімї додано довідку №86 від 23.02.2015, яка видана КЗ «Запорізький районний центр первинної-медикосанітарної допомоги Запорізької районної ради», та акт від 20.07.2015 обстеження матеріально-побутових умов проживання малозабезпеченої сімї, затверджений секретарем сільської/селищної ради (а.с.8-9).

З акту обстеження від 20.07.2015 встановлено, що позивач проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з бабусею ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка часто хворіє і за станом здоровя потребує постійного стороннього догляду зі сторони онука ОСОБА_1 (а.с.9).

Довідка КЗ «Запорізький районний центр первинної-медикосанітарної допомоги Запорізької районної ради»від 23.02.2015 №86 також містить висновок Лікарсько-консультативної комісії КЗ «Запорізький районний центр первинної-медикосанітарної допомоги Запорізької районної ради» про те, що ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду, не може себе обслуговувати (а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Виходячи із системного аналізу приписів ч.3 ст.86 Закону №889 та ч.1 ст.38 КЗпП України суд зазначає, що роботодавець зобовязаний у визначений працівником термін розірвати трудовий договір у разі подання працівником заяви про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлене неможливістю продовжувати роботу, у т.ч. через догляд працівником за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку.

При цьому, суд зазначає, що стаття 38 КЗпП України, яка містить імперативний припис щодо зобовязання роботодавця розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, у разі подання працівником заяви про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлене неможливістю продовжувати роботу (через догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку) не містить нормативно закріпленої вимоги до медичного висновку, яким встановлено факт необхідності догляду за хворим членом сімї.

Суд зазначає, що наданою до матеріалів справи довідкою КЗ «Запорізький районний центр первинної-медикосанітарної допомоги Запорізької районної ради» від 23.02.2015№86 підтверджується факт того, що бабуся ОСОБА_1 ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду та не може себе самостійно обслуговувати. Також, актом обстеження від 20.07.2015 та довідкою Виконавчого комітету Володимирівської сільської ради від 25.05.2017 №1004 підтверджено, що ОСОБА_3 проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто з позивачем (а.с.9, 95).

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що довідки додані до заяви про звільнення датовані 2015 роком та не підтверджують заявлену підставу для звільнення, оскільки у вказаних довідках не встановлено строку дії зазначених документів, а також не вказано про те, що ОСОБА_3 повинна проходити повторне обстеження з питання необхідності стороннього догляду за нею та можливості нею самостійно себе обслуговувати.

Також судом критично оцінюються посилання відповідача на те, що належним доказом необхідності постійного стороннього догляду за ОСОБА_3 могло б бути рішення медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), яке не було надано позивачем, оскільки таке твердження не узгоджується з приписом статті 38 КЗпП України, відповідно до якого догляд за хворим членом сім'ї повинен здійснюватись відповідно до медичного висновку.

На переконання суду, стаття 38 КЗпП України містить більш ширше визначення медичного висновку, яким може підтверджується необхідність здійснення стороннього догляду за хворим членом сімї.

Крім того, суд зазначає, що форма первинної облікової документації №157-1/о «Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією», на яку посилався відповідач, застосовується при винесенні рішення МСЕК про встановлення групи, причини і строку інвалідності (пункт 2 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №157-1/о «Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією», затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя України від 30.07.2012 №577), проте, стаття 38 КЗпП України повязує звільнення працівника з посади за власним бажанням, у строк про який просить працівник, з доглядом за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, а не з встановленням члену сімї інвалідності, догляд за хворим членом сім'ї інвалідом I групи є окремою підставою для дострокового розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Стосовно посилання представника відповідача на те, що подача заяви про звільнення за власним бажанням обумовлена відстороненням позивача від посади та призначенням щодо нього службового розслідування, суд зазначає, що Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 №950, Закон №889, а так само КЗпП України не містять заборони щодо звільнення працівника з посади за власним бажанням в період проведення стосовно нього службового розслідування, у тому числі навіть з мотивів усвідомлення таким працівником можливих для нього негативних наслідків проведеного службового розслідування.

Так само судом не приймаються посилання відповідача на те, що позивачем не було передано уповноваженій особі ДЕІ у Запорізькій області справи та майно, одержані під час виконання посадових обовязків, оскільки такі обставини не впливають на обовязок відповідача розірвати трудовий договір з працівником, в порядку ч.3 ст.86 Закону №889 та ч.1 ст.38 КЗпП України.

Крім того, частиною 3 статті 89 Закону №889 визначено, що у разі якщо через невиконання обовязку щодо передачі справ і майна створено істотну загрозу публічним інтересам, особа може бути притягнена до відповідальності згідно із законом.

Тобто, Законом №889 встановлений окремий порядок та підстави притягнення до відповідальності державних службовців у разі невиконання обовязку щодо передачі справ і майна при звільненні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наданими до ДЕІ у Запорізькій області документами позивачем підтверджено наявність обставин з якими законодавець повязує обовязок дострокового розірвання роботодавцем трудового договору з працівником без дотримання 14 денного строку попередження субєкта призначення, визначеного ч.1 ст.86 Закону №889.

Отже, висновок відповідача про відсутність підстав для звільнення позивача з займаної посади на підставі заяви від 11.04.2017 є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на приписах чинного законодавства України.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу і на ту обставину, що наказ про звільнення позивача з посади завідувача юридичного сектору, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, було прийнято начальником ДЕІ у Запорізькій області 04 травня 2017 року, за результатами проведеного службового розслідування, висновки якого закріплено у Протоколі засідання Дисциплінарної комісії Державної екологічної інспекції у Запорізькій області №8 (а.с.33).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Позивачем в ході судового розгляду справи не заперечувався факт невиходу на роботу починаючи з 12.04.2017, оскільки позивач вважав бездіяльність відповідача щодо не звільнення за заявою від 11.04.2017 протиправною.

Разом з тим, суд зазначає, що за змістом статей 38,40 КЗпП України у разі подання працівником заяви про звільнення за власним бажанням власник або уповноважений ним орган не позбавлений права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, але до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку попередження, оскільки після закінчення цього строку (два тижні) трудовий договір вважається розірваним.

Враховуючи те, що із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, зумовленого неможливістю продовжувати роботу (через догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку), позивач звернувся11.04.2017 року, то лише протягом двох тижнів відповідач мав право звільнити позивача за винні дії з підстав, передбачених законом, у разі якщо відповідач вважав, що відсутні підстави для розірвання трудового договору у строк про який просив позивач.

Відтак, приймаючи 04 травня 2017 року наказ про звільнення позивача з посади завідувача юридичного сектору юрисконсульта, на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, відповідач діяв всупереч вимог чинного трудового законодавства України, що зумовлює наявність підстав для скасування такого наказу як протиправного.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи вищевикладене, враховуючи висновок суду про протиправність бездіяльності відповідача щодо не розірвання трудового договору з позивачем на підставі заяви про звільнення від 11 квітня 2017 року, суд дійшов висновку, що належним способом захисту та відновлення порушених прав та законних інтересів позивача буде можливе шляхом зобовязання відповідача змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1, звільнивши його на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України, за власним бажанням зумовленим неможливістю продовжувати роботу (догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку), з 11 квітня 2017 року.

Згідно ч.1ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція), до трудової книжки вносяться:

- відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження;

- відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

- відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Пунктом 2.3 Інструкції передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Згідно п.2.4 вказаної Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

З матеріалів справи судом встановлено та не заперечувалось представником відповідача, що заява позивача про звільнення за власним бажанням з 11.04.2017 не була задоволена відповідачем, а трудова книжка не була видана позивачу, у звязку з тим, що відповідач вважав відсутніми підстави для звільнення позивача у строк про який він просив.

Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок № 100).

Так, згідно з вимогами п.2 Порядку № 100 обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п.п.5, 8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наданої до матеріалів справи довідки про середню заробітну плату (дохід) від 15.05.2017 №1614/13, судом встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за лютий 2017 становила 3562,00 грн., за березень 2017 року 8290,00 грн. (а.с.48). за цей період позивачем відпрацьовано 30 днів за що отримано 11852,00 грн. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 395,07 грн.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що кількість днів вимушеного прогулу ОСОБА_1М, за період з 12 квітня 2017 року по 14 червня 2017 року включно, становить 41 робочий день, у звязку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 16197,87 грн.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин постанова суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 7901 грн. 40 коп. підлягає негайному виконанню.

Щодо посилання відповідача на неможливість розгляду даної справи за відсутності згоди ОСОБА_3 на обробку її персональних даних, що містять конфіденційну інформацію, а також щодо недопустимості доказів, які містять персональні дані цієї особи без отримання її згоди на обробку персональної інформації, суд зазначає наступне.

В своїх письмових запереченнях від 14.06.2017 відповідач неодноразово посилається на норми законодавства України, які передбачають можливість обробки персональних даних за відсутності згоди відповідного субєкта, а відтак позиція відповідача спростована ним самим в цих запереченнях.

Проте, суд вважає за необхідне розяснити відповідачу, що п.п. 2, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297-VI передбачені випадки за наявності яких обмеження щодо обробки персональних даних не застосовується, якщо це необхідно для здійснення прав та виконання обов'язків володільця у сфері трудових правовідносин відповідно до закону із забезпеченням відповідного захисту, а також необхідно для обґрунтування, задоволення або захисту правової вимоги.

Відтак, використання (обробка) під час розгляду цієї справи персональних даних всіх осіб, які зазначені в цій постанові, за відсутності їх на те згоди, узгоджується із зазначеними приписами, а тому суд відхиляє доводи, викладені відповідачем у письмових запереченнях від 14.06.2017.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 11, 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної екологічної інспекції у Запорізькій області щодо не розірвання трудового договору на підставі заяви про звільнення, поданої ОСОБА_1 11 квітня 2017 року.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної екологічної інспекції у Запорізькій області від 04 травня 2017 року №65-К «Про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення ОСОБА_1 за прогули».

4. Зобовязати Державну екологічну інспекцію у Запорізькій області змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1, звільнивши його на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України, за власним бажанням зумовленим неможливістю продовжувати роботу (догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку), з 11 квітня 2017 року, здійснивши відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1.

5. Стягнути з Державної екологічної інспекції у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 12 квітня 2017 року по 14 червня 2017 року включно, в сумі 16197 (шістнадцять тисяч сто девяносто сім) гривен 87 копійок.

6. Судові витрати в сумі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень 00 копійок присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції у Запорізькій області.

7. Постанова суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 7901 грн. 40 коп. (сім тисяч девятсот одна гривня сорок копійок) підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Ю.П. Бойченко