Справа № 2-а/2218/1083/11
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

09 червня 2017 року м. Київ К/800/18827/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Калашнікова О.В., перевіривши касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у справі №2-а/2218/1083/11 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року, задоволено заяву позивача та поновлено строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання, виданого Хмельницьким міськрайонним судом від 02 березня 2017 року на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2014 року.

У касаційній скарзі скаржник ставить питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Задовольняючи заяву про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, суди виходили з такого.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2014 року зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому нарахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії як дитині війни відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 08 червня 2010 року по день припинення права на такі виплати з урахуванням виплачених сум.

Судами встановлено, що копія даної постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду позивачу не направлялась.

Відповідно до ст.14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною 1 ст. 258 КАС України визначено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Згідно частини 1 статті 261 КАС України стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Звертаючись до адміністративного суду з заявою про поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, стягувач повинен обґрунтувати поважність причин пропущення строку із посиланням на відповідні докази, а суд повинен перевірити, чи є підстави вважати причини пропуску такого строку поважними.

Судом зазначено, що процесуальним законодавством не визначено переліку причин, які є поважними та за наявності яких суд повинен поновити пропущений строк. При цьому, поважними можна вважати причини, які не залежали від волі стягувача.

Як встановлено судами, виконавчий лист у адміністративній справі №2а-1083/11 видано Хмельницьким міськрайонним судом 02 березня 2017 року, а строк його пред'явлення до виконання закінчується 27 червня 2015 року, відтак - на момент видачі виконавчого листа строк пред'явлення його до виконання закінчився.

Разом з тим, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що з набранням законної сили постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2014 року у відповідача виник обов'язок нарахування та виплати коштів позивачу на підставі вищевказаного рішення, позивач обґрунтовано міг розраховувати на добровільне виконання відповідачем судового рішення.

Такий висновок відповідає рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Агрокомплекс проти України» від 06 жовтня 2011 року, в якому зазначено, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні ст.1 Першого протоколу.

Також відповідно до ст. 1 Першого протоколу рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Іванов проти України» Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном.

У рішенні від 07 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» Європейський суд з прав людини: по-перше, нагадав, що п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини надано кожному право звертатися до суду у разі будь - якого спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що являє право порушувати позовне провадження у судах з питань цивільно-правового характеру; проте таке право було б ілюзорним, якби правова система держави-учасника Європейської конвенції припускала, щоб судове рішення, яке набрало чинності та є обов'язковим до виконання, залишалося б недіючим; по-друге, визнав немислимим, що п.1 ст.6 Конвенції, детально визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд справи, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень; по-третє, наголосив, що виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду».

Суди обґрунтовано виходили з того, що виконання судових рішень - це заключна стадія судового процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту чи відновлення порушених прав, відмова суду в поновленні строку для пред'явлення до виконання виконавчого листа може призвести до не виконання рішення суду, що суперечить основним принципам національного законодавства України та наведеній практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та-або порушення судами норм процесуального права (у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, які відповідають усталеній практиці Вищого адміністративного суду України у цій категорії справ, зазначена касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. ст. 211, 213, п. 5 ч. 5 ст. 214 КАС України, -

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у справі №2-а/2218/1083/11 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Калашнікова