Справа № 826/9083/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9083/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Бужак Н.П. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача Клапоус В.А., представника відповідача Тараско Т.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Київпастранс» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році в розмірі 6 639 450,25 грн. та 243 003,90 грн пені.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції …

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи вважаючи, що позивачем не було виконано нормативу із працевлаштування інвалідів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з невиконання відповідачем вимог Закону №875-XII та невжиття всіх залежних від підприємства заходів щодо працевлаштування інвалідів, що призвело до відмови протягом 2015 року у працевлаштуванні 115 (ста п'ятнадцяти) інвалідам.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року №875-ХІІ (далі - Закон №875).

З метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю (частина перша ст. 17 Закону №875).

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, а центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів приймається рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування (частини друга та третя ст. 18-1 Закону №875).

В свою чергу підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, а також відповідно до частини третьої статті 18 Закону №875, надавати державній службі зайнятості інформацію для організації працевлаштування інвалідів і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Статтею 19 Закону №875 передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, і організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини другої Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70 звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку (частина десята ст.19 Закону №875).

Також підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону (частина четверта ст. 20 Закону №875).

Порушення термінів сплати вказаних санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга ст. 20 Закону №875).

Так, по-перше, що стосується визначення предмета доказування у справі про стягнення адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу робочих місць для інвалідів, то слід зазначити, що адміністративно-господарську відповідальність, передбачену статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за своєю правовою природою слід визнати господарсько-правовою відповідальністю.

Підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання (частина перша ст. 218 ГК України).

Відповідно до частини другої зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Із цією нормою кореспондує стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), якою на сторони покладено обов'язок доводити ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення.

Аналіз норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в чинній редакції дозволяє дійти висновку, що первинним є встановлення вини або її відсутності у діях чи бездіяльності роботодавця шляхом оцінки доказів виконання роботодавцем заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про наявність вакансій органів працевлаштування, а не обов'язок органів, визначених частиною першою статті 18 цього Закону - центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів працевлаштувати інвалідів.

При цьому, обставинами, які підлягають доказуванню у справах зазначеної категорії є: 1) створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; 2) інформування органів працевлаштування про наявність вакантних місць; 3) спрямування органами працевлаштування інвалідів до роботодавців; 4) причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів, направлених спеціальними органами.

Наразі поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року №2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні», і розуміється як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: 1) виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; 2) створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; 3) забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; 4) надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; 5) звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судова колегія вважає за потрібне зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2006 року №1836 «Про реалізацію статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» потреба у створенні інваліду, зареєстрованому в державній службі зайнятості як безробітний, спеціального робочого місця або ділянки виробничої площі та вимоги до них встановлюються індивідуальною програмою реабілітації.

Фактичне робоче місце має бути створено з урахуванням фізичних можливостей певного інваліда, індивідуальних програм реабілітації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

Отже, створивши таке місце, роботодавець звітує до центру зайнятості, вказуючи у звіті вимоги вакантного місця та свої вимоги до працівника. Такий висновок відповідає наданими відповідачем доказам щодо створення ними фактичних робочих місць та відображення цієї інформації у звітах до центру зайнятості.

Зокрема, Інструкцією щодо заповнення форми звітності №3-ПН «Звіт про наявність вакансій» встановлено, що підприємства, установи й організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форми власності та господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

Цей звіт є актом інформування органи працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів із встановленим рівнем нозології для працевлаштування на товаристві.

Обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає лише після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

При відсутності такої інформації, органи, визначені статтею 18 Закону №875, не можуть скористатися своїми правами.

Особи яким встановлено відповідно до довідки МСЕК інвалідність із зазначенням рекомендацій беруться на облік для працевлаштування в державній службі зайнятості, а державна служба зайнятості в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням вимог роботодавця.

В свою чергу, враховуючи вищенаведене, обов'язок підприємства працевлаштувати інваліда виникає при наявності відповідної пропозиції органів, вказаних у статті 18 Закону №875, чи у разі самостійного звернення інваліда. Безпосереднє працевлаштування інвалідів шляхом укладання трудового договору, відповідно до чинного законодавства, здійснюється підприємством, до якого направлено інваліда для працевлаштування.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, Верховний Суд України у своїх рішеннях теж неодноразово наголошував на тому, що висновок про належне виконання підприємством свого обов'язку по вжиттю усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, може бути визнаний таким, що ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права тільки у випадку встановлення судом здійснення підприємством передбачених чинним законодавством заходів щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходів щодо інформування уповноважених органів про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів для забезпечення можливості виконання органами, зазначеними в ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», свого обов'язку стосовно безпосереднього працевлаштування інвалідів.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем вживалися передбачені законодавством дії щодо працевлаштування інвалідів, зокрема, про відкриті вакансії із можливістю влаштування на них осіб, яким встановлено інвалідність, відокремлені підрозділи Комунального підприємства «Київпастранс» надавали відповідну інформацію про це до територіальних центрів зайнятості.

Наявні матеріалах справи копії звітів №3-ПН дають можливість службам зайнятості ідентифікувати вакансії, створені відповідачем для працевлаштування інвалідів. Крім того, дослідивши вказані звіти, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відповідачем повідомлялося про відкриті вакансії із можливістю працевлаштування інвалідів у кількості, що перевищує показник незайнятих такими особами місць - 115.

При цьому, посилання позивача, з яким погодився також і суд першої інстанції, на окремі недоліки звітів №3-ПН (щодо не заповнення п. 3 р. ІІ) не можуть слугувати підставою для висновку про те, що вказані у цих звітах вакансії не були відкритими також і для інвалідів, оскільки у п. 4 р. ІІ таких звітів відмітка навпроти «інваліди» була проставлена.

Норми чинного законодавства не передбачають заборони повідомлення у звіті №3-ПН про відкриття вакансії не лише для інвалідів, а й одночасно і для інших пільгових категорій громадян, тому посилання на зазначені обставини, апеляційним судом також відхиляються.

Нещомісячне подання всіма структурними підрозділами Комунального підприємства «Київпастранс» відповідних звітів №3-ПН також не є підставою для висновку про те, що відповідачем не було дотримано нормативу працевлаштування інвалідів, оскільки вимоги чинного законодавства не містять вимог про те, що такі звіти мають подаватися одночасно всіма відокремленими підрозділами підприємства.

Зазначення структурними підрозділами в окремих звітах №3-ПН самостійно інформації про те, що на вакансії можуть претендувати виключно інваліди ІІІ групи, колегія суддів апеляційного суду також відхиляє, оскільки форма звіту №3-ПН як і рішення, яким його затверджено не передбачають відображення такої інформації у цих звітах, а тому, на думку колегії суддів, конкретизація групи інвалідності структурними підрозділами відповідача, не несе за собою жодних наслідків для цілей визначення груп осіб, кому може бути запропонована відповідна вакансія.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, до відокремлених підрозділів відповідача направлялись особи для зайняття заявлених вакансій, призначених для працевлаштування інвалідів, однак відповідачем відмовлено у прийнятті таких осіб на роботу.

За приписами частин 2, 3 статті 17 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування, тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

В свою чергу, за змістом положень частин 2, 3 статті 18 Закону № 875-ХІ підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Одночасно, згідно з частиною 3 статті 18-1 Закону № 875-ХІ державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів для висновку, що відмова в укладенні трудового договору з інвалідом може мати місце лише у випадках, вичерпний перелік яких зазначено у статті 17 Закону № 875-ХІ, при цьому на підприємства, установи, організації, фізичних осіб, які використовують найману працю, окрім обов'язку щодо створення робочих місць (в тому числі і спеціальних) покладається обов'язок створити умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації.

Аналогічну позицію висловив Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 24 травня 2016 року по справі № 826/7744/15.

Так, як вбачається з матеріалів справи, Подільським трамвайним ремонтно-експлуатаційним депо КП «Київпастранс» відмовлено ОСОБА_4 у працевлаштуванні в зв'язку з тим, що у особи недостатній кваліфікаційний рівень та досвід роботи в той час, коли щодо посади «Мийник-прибиральник рухомого складу», направлення на яку надавалось цій особі, та у звітності форми З-ПН у вимогах до стажу роботи відповідачем проставлено відмітку «Не має значення». Крім того, у звітності форми 3-ПН у вимогах до Освітньо-кваліфікаційного рівня стоїть відмітка «Кваліфікований робітник» тоді, коли відповідно до Розділу 9 «Найпростіші професії» Класифікатора професій затвердженого наказом Держкомстату від 28.07.2010 №327, до якого відноситься вакансія «Мийник - прибиральник рухомого складу», для виконання професійних завдань досить базової загальної середньої освіти або початкової загальної освіти та мінімальної професійної підготовки на виробництві чи інструктажу. Тобто згадане обмеження є безпідставним.

Також відповідачем відмовлено у працевлаштуванні ОСОБА_5, якому видано направлення на посаду «Мийник прибиральник рухомого складу» з підстави «Захворювання не дає можливість працевлаштувати» тоді, коли відмова підприємством інваліду у працевлаштуванні з підстав незадовільного стану здоров'я є безпідставною, адже підприємства зобов'язані у відповідності до ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів. Жодних доказів на підтвердження того, стан здоров'я ОСОБА_5 не дозволяв йому виконувати обов'язки за посадою «Мийник прибиральник рухомого складу» відповідачем надано не було. Окрім того, вакансія на яку було направлено ОСОБА_5, не містила застережень щодо стану здоров'я працівника, а тому посилання відповідача щодо несумісності такої вакансії із незадовільним станом здоров'я судом відхиляються з огляду на їх необґрунтованість.

Таким чином, відповідач не довів належними та допустимими засобами доказування факту здійснення ним передбачених чинним законодавством заходів щодо створення умов для працевлаштування двох осіб інвалідів.

За таких обставин, вивчивши пояснення представників сторін, а також дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд дійшов висновку про невиконання відповідачем вимог Закону №875-XII та невжиття всіх залежних від підприємства заходів щодо працевлаштування інвалідів, що призвело до відмови протягом 2015 році у працевлаштуванні двом інвалідам.

Згідно з «Порядком сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 р. №70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх державної реєстрації як юридичних осіб або фізичних осіб-підприємців на рахунки, відкриті в органах Державного казначейства, до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (пункт 2). Порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку за кожний календарний день прострочення (пункт 4).

Як убачається зі звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми №10-ПІ, поданого відповідачем, середньорічна заробітна плата штатного працівника (код рядка 05) - 57 734,35 грн, не працевлаштовані протягом 2015 року відповідачем - 2 інваліди.

Таким чином, розмір адміністративно-господарських санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році становить 115 468,70 грн. (57734,35 х 2).

Крім того, за несвоєчасну сплату суми адміністративно-господарських санкцій, з урахуванням облікової ставки НБУ до 21.04.2016 - 22%, а з 22.04.2016 - 19 %, підлягає сплаті відповідачем пеня (за період з 16.04.2016 по 14.06.2016 включно) у розмірі 3 960,32 грн ((22*(120/100)/366/100*115468,70*6)+(19*(120/100)/366/100*115468,70*54)).

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав на задоволення позовних вимог у повному обсязі необґрунтованими.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з ч. 1 ст. 202 КАС підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини в справі, порушено норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року та задовольнити позов частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 94 КАС якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд задовольняє позов частково, то відповідачу належить присудити частину сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 970,57 грн.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (код за , адреса: 04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, 2) на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (адреса: 03150, м. Київ, вул. Червоноармійська, 104, код за ) заборгованість загальним розміром 119 429 (сто дев'ятнадцять тисяч чотириста двадцять дев'ять) грн 02 коп (з яких: адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році - 115 468,70 грн, пеня - 3 960,32 грн).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь Комунального підприємства «Київпастранс» (код за , адреса: 04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, 2) за рахунок Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (адреса: 03150, м. Київ, вул. Червоноармійська, 104, код за ) сплачений судовий збір у розмірі 1 970 (одна тисяча дев'ятсот сімдесят) грн 58 коп.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції в порядку та строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Н.П. Бужак

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 22.06.2017.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Бужак Н.П.