Справа № 809/1794/16
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/2618/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 січня 2017 року у справі за позовом Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області до ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу,

в с т а н о в и в:

Калуська об'єднана Державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі Калуська ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області) 05.12.2016 звернулася в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 в дохід бюджету податковий борг у розмірі 50000 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 січня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Калуська ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що 10.06.2015 податковим органом було прийняте податкове повідомлення-рішення № 216-17, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» на суму 25000 грн, яке було надіслано рекомендованим поштовим відправленням 26.06.2015, про що свідчить повідомлення поштового зв'язку, але поштове відправлення не було вручено адресату у зазначенням причини «за даною адресою не проживає», що підтверджується відміткою установи поштового зв'язку та 02.07.2015 до податкового органу повернуто конверт з поштовим відправленням. Податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 № 229614-13 надсилалось, поштова кореспонденція повернулась 06.08.2016 із зазначенням причини «за зазначеною адресою не проживає».

Апелянт вказує, що у встановлений законодавством строк відповідач вказане податкове повідомлення - рішення у адміністративному чи судовому порядку не оскаржував, а тому зазначена сума вважається узгодженою.

При апеляційному розгляді представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що згідно листа Калуської ОДПІ №1493/10/09-10-23-10/741 від 14.12.2016 ОСОБА_2 згідно автоматизованої вибірки даних «Транспортний податок» підсистеми «Облік платежів» ІС «Податковий блок» числиться у переліку субєктів та обєктів оподаткування, як платник транспортного податку з фізичних осіб за оподатковуваний період 2015 та 2016 роки (а.с. 30).

Крім того, відповідач згідно автоматизованої вибірки даних «Транспортний податок» підсистеми «Облік платежів» ІС «Податковий блок» має у власності транспортний засіб марки TOYOTA HIGHLANDER, 2011 року випуску, обєм двигуна 3456, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 31).

На підставі даної інформації та відповідно до ст. 58 та ст. 267 ПК України в автоматизованому режимі податковим органом 10.06.2015 сформовано податкове повідомлення-рішення №216-17, яким ОСОБА_2 визначено грошове зобовязання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік на суму 25000,00 грн (а.с. 9).

Вказане податкове повідомлення-рішення 26.06.2015 було направлено на адресу відповідача, однак поштове повідомлення повернулося з Укрпошти з відміткою «за даною адресою не проживає».

Крім того, 30.06.2016 Калуська ОДПІ винесла податкове повідомлення-рішення №229614-13, яким ОСОБА_2 визначено грошове зобовязання з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік на суму 25000,00 грн (а.с. 10).

Згідно довідки Калуської ОДПІ №1319/10/09-10-23-10/648 від 11.11.2016 податковий борг відповідача по транспортному податку з фізичних осіб станом на 11.11.2016 складає 50000,00 грн. (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з норм Податкового кодексу України нові податки не можуть бути визнані обовязковими до сплати у 2015 році, так як місцеві ради не приймали і не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків та зборів( транспортний податок за 2015 рік).

Крім цього, податковим органом не надано жодного доказу, на якій підставі було визначено середньоринкову вартість транспортного засобу відповідача, яка перевищувала 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, на підставі чого винесено податкове повідомлення-рішення №229614-13 про визначення грошового зобовязання з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік на суму 25000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства

Пунктом 4.3 статті 4 Податкового кодексу України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов'язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

Згідно з пунктом 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідно до статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції статті 267 Податкового кодексу України, було введено транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Згідно з підпунктом 267.3.1 пункту 267.3 статті 267 Податкового кодексу України базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до пункту 267.4 статті 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно підпункту 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року .

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно з нормами статей 8, 10 Податкового кодексу України транспортний податок належить до місцевих податків та встановлюється в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковим до сплати на території відповідних територіальних громад.

В пункті 4 розділу ІІ «;Прикінцеві положення» Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», зазначено: рекомендувати органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно з підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Згідно з пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом

Таким чином, безпосереднє встановлення місцевих податків, в тому числі і транспортного податку, віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Крім цього, органи місцевого самоврядування, виконуючи рекомендацію Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та приймаючи відповідні рішення, зобов'язані дотримуватись інших обов'язкових приписів Податкового кодексу України, зокрема, встановленого підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України строку офіційного оприлюднення рішення про встановлення місцевих податків та зборів. В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Отже, податкові зобов'язання з місцевого податку можуть визначатися контролюючим органом лише в разі, якщо сільська, селищна чи міська ради своїм рішенням встановила такий місцевий податок.

При цьому, таке рішення повинно бути офіційно оприлюднене до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування відповідного місцевого податку, в іншому разі такі податкові зобов'язання можуть визначатись не раніше початку наступного бюджетного періоду (року), що настає за періодом (роком), в якому прийняте відповідне рішення органом місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Таким чином, бюджетний період, в якому починає застосовуватися транспортний податок в даному випадку є 2016 рік.

Крім цього, підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України визначено принцип стабільності, вимоги якого передбачають, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила.

Згідно з позицією Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при внесенні змін до порядку оподаткування (принцип стабільності податкового законодавства), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

З матеріалів справи видно, що Княгиницькою сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області встановлено транспортний податок 22 січня 2015 року згідно рішення 32 сесії VI скликання

Положенням про транспортний податок, яке є Додатком № 2 до рішення сесії сільської ради від 22.01.2015, визначено порядок справляння та строки сплати такого податку, відповідальність платників податків та контроль за сплатою до бюджету податку. Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування (а.с. 44-48).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з наведених вище норм Кодексу, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів. Застосування контролюючим органом положень ПК України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.

Суд першої інстанції вірно застосував рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України, якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Отже, з урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області не було правових підстав на визначення позивачу грошового зобовязання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік в розмірі 25000,00 грн. на підставі податкового повідомлення-рішення №216-17 від 10.06.2015.

Щодо правомірності визначення грошового зобовязання позивачу транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік в розмірі 25000,00 грн на підставі податкового повідомлення-рішенням №229614-13 від 30.06.2016, колегія суддів зазначає наступне.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким введено новий податок - транспортний податок, який відповідно до ст. 265, п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України є місцевим податком.

Законом України від 24.12.2015 №909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» внесені зміни до Податкового кодексу України, зокрема, у частині справляння транспортного податку, які набрали чинності з 01.01.2016.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час винесення спірного податкового повідомлення-рішення, (далі - ПК України) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно з підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Законом України про Державний бюджет України на 2016 рік установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

Таким чином, об'єктом оподаткування у 2016 році є легкові автомобілі, середньоринкова вартість яких становить понад 1 033 500 грн. та з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно).

Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік та становить 25 000 грн. за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Для фізичних осіб - платників транспортного податку не передбачено надання декларації. Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб - резидентів здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку (підпункт 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 ПК України).

Механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів (далі - автомобілі) для цілей віднесення таких автомобілів до об'єктів оподаткування транспортним податком визначено Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 66 (далі - ОСОБА_3).

Відповідно до п. 2 ОСОБА_3 середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року № 403 (Офіційний вісник України, 2013 р., № 44, ст. 1576), де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Згідно з п. 13 ОСОБА_3 відповідно до цієї ОСОБА_3 розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого базового податкового (звітного) періоду подає ДФС інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

З матеріалів справи видно, що згідно розрахунку вартості транспортного засобу з офіційного веб сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України середньоринкова вартість транспортного засобу марки TOYOTA HIGHLANDER, 2011 року випуску, обєм двигуна 3456 становить 628298,08 грн.

При цьому, також відсутні в державних органах відомості про фактичний пробіг транспортних засобів та в зв'язку з тим, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено порядку збирання чи отримання від власників транспортних засобів такої інформації, при розрахунку «Сср» береться нормативний середньорічний пробіг транспортних засобів затверджений постановою КМУ від 18.02.2016 №66, який в даному випадку становить 27 тис. кілометрів.

Разом з тим, як вірно встановлено судом податковим органом не було надано жодного доказу, на якій підставі було визначено середньоринкову вартість транспортного засобу відповідача, яка перевищувала 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, тобто 1 033 500 грн. (1378 грн. х 750 = 1 033 500 грн.)

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що транспортний засіб відповідача у 2016 році не міг бути обєктом оподаткування транспортним податком, оскільки його середньоринкова вартість становила менше 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, а тому грошове зобовязання відповідача з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік в розмірі 25000,00 грн. на підставі податкового повідомлення-рішенням №229614-13 від 30.06.2016 визначено податковим органом також неправомірно.

Крім того, колегія суддів бере до уваги постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.04.2017 в адміністративній справі №809/502/17, якою визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення позивача від 10.06.2015 №216-17 та постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.04.2017 в адміністративній справі №809/501/17, якою визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення позивача від 30.06.2016 №229614-13, які набрали законної сили, що відповідно до ст..72 КАС України також мають преюдиційне значення для даної справи.

Відтак, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 січня 2017 року у справі №809/1794/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6

Повний текст судового рішення виготовлено 26.06.2017