Справа № 826/17036/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

23 червня 2017 року 09:00 справа №826/17036/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доОболонського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в місті Києві
проскасування постанови
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить скасувати постанову відповідача від 17 квітня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у виконавчому провадженні ВП №41426764.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/17036/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 20 березня 2017 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач свого представника до суду не направив.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників відповідача та положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

17 квітня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції Васильєвим Сергієм Сергійовичем прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП №41426764, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, у межах суми звернення стягнення: 510,00 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не знятті арешту з майна позивача у зв'язку з тим, що виконавче провадження №41426764 завершене, як наслідок, арешт майна позивача мав бути припинений, окрім того, позивач оплатив штраф, для стягнення якого відкрито ВП №41426764, як наслідок, наявні підстави для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна позивача.

Відповідач письмового заперечення проти позову та відповідних доказів до суду не надав.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" (тут і далі в редакції від 02 березня 2014 року, яка діяла на момент завершення виконавчого провадження №41426764).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 57 Закону України "Про виконавче провадженння" встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, серед іншого: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною першою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України "Про виконавче провадження".

Матеріали справи підтверджують, що 10 січня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції Кондратьєвим А.С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №41426764, якою відкрито виконавче провадження з виконання постанови №АА2020239, виданої 08 грудня 2013 року ВДАІ Шевченківського району про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в сумі 510,00 грн.

Постановою від 10 січня 2014 року ОСОБА_1 встановлено строк для добровільного виконання постанови до 17 січня 2014 року.

До суду не надано та в матеріалах справи відсутні докази надсилання державним виконавцем вищезазначеної постанови позивачу, докази обізнаності позивача про відкриття виконавчого провадження №41426764 до 14 вересня 2016 року в матеріалах справи відсутні.

17 квітня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції Васильєвим С.С. прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП №41426764, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, у межах суми звернення стягнення: 510,00 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1

До суду не надано та в матеріалах справи відсутні докази надсилання державним виконавцем вищезазначеної постанови позивачу.

23 червня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві в рамках виконавчого провадження №41426764 на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідачем не надано доказів існування на момент розгляду спору у суді виконавчих проваджень, у межах яких позивач виступає боржником та накладено арешт на його майно, докази повторного пред'явлення виконавчого документа, на виконання якого відкрито виконавче провадження №41426764, в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадежння" виконавче провадження підлягає закінченню у разі, серед іншого, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно частини третьої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як зазначалося вище, частиною другою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України "Про виконавче провадження".

Матеріали справи підтверджують, що 14 вересня 2016 року позивачем оплачено штраф у розмірі 510,00 грн., який накладено на позивача на підставі постанови №АА2020239 від 08 грудня 2013 року, на виконання якої відкрито виконавче провадження №41426764.

14 вересня 2016 року позивачем направлено відповідачу заяву про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом та скасування арешту на майно позивача.

Заява позивача від 14 вересня 2016 року залишилася без належного реагування відповідачем у визначені законодавством строки, відповідь на заяву від 14 вересня 2016 року позивач не отримав, арешт на майно позивача відповідачем не скасовано, чим порушено вищезазначені норми Закону України "Про виконавче провадження" про закінчення виконавчого провадження та скасування арешту, накладеного в рамках закінченого виконавчого провадження.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги відсутність доказів існування виконавчого провадження відносно позивача, постанови від 23 червня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві в рамках виконавчого провадження №41426764, наявність доказів фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, та порушення відповідачем норм чинного законодавства, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

В частині дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною другою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Позивач стверджує, що 14 вересня 2016 року з довідки НАІС Єдиного державного реєстру МВС України щодо транспортних засобів йому стало відомо про накладення арешту на транспортний засіб позивача.

До суду не надано та в матеріалах справи відсутні докази надсилання державним виконавцем постанови від 17 квітня 2014 року позивачу, докази обізнаності позивача про відкриття виконавчого провадження №41426764 та накладення арешту на його майно до 14 вересня 2016 року в матеріалах справи відсутні.

Матеріали справи підтверджують, що 14 вересня 2016 року позивачем оплачено штраф у розмірі 510,00 грн., який накладено на позивача на підставі постанови №АА2020239 від 08 грудня 2013 року, на виконання якої відкрито виконавче провадження №41426764.

14 вересня 2016 року позивачем направлено відповідачу заяву про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом та скасування арешту на майно позивача.

Заява позивача від 14 вересня 2016 року отримана відповідачем 20 вересня 2016 року, що підтверджується даними УДППЗ "Укрпошта", проте, відповідач у передбачені законодавством строки до 21 жовтня 2016 року, відповідь на заяву від 14 вересня 2016 року позивачеві не направив, арешт на майно позивача, накладений постановою від 17 квітня 2014 року, не скасував.

Таким чином, позивач дізнався про порушення його прав, свобод та інтересів після не отримання до 21 жовтня 2016 року відповіді від відповідача та не скасування останнім до 21 жовтня 2016 року арешту майна позивача.

Докази, які б спростовували вищезазначене твердження позивача, відповідачем до суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов у межах спірних правовідносин подано з дотриманням строку звернення, встановленого частиною другою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем доведено обставини, на яких ґрунтуються його вимоги про зняття арешту з майна, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Скасувати постанову Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 17 квітня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у виконавчому провадженні №41426764.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко