Справа № 563/587/17
Суддя: Опришко П. З.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 563/587/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2017 року м. Корець

Корецький районний суд Рівненської області

в складі

головуючого судді Опришка П.З.

при секретарі судового засідання Литвинчук Л.Л.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Корець адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Корецього обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій субєкта владних повноважень неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

29 травня 2017року ОСОБА_2 звернувсядо суду з позовом до Корецькогооб'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому проситьсуд, визнати неправомірнимидії відповідача, які полягають у відмові поновити виплату йому пенсіюпочинаючи із 22 лютого 1997 року та зобов'язати відповідача поновити виплату йомупенсії та виплачувати надалі з урахуванням усіх підвищень.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому28.08.1986 року було призначено пенсію за віком та він отримувавїї регулярно до 22 лютого 1997року. Отримавши право на постійне проживання у США у 1997 році залишив межі України та виїхавза кордон у зв'язку з чим, відповідачем припинено виплату пенсії. 25 квітня 2017року позивач через свого представника, ОСОБА_3, звернувся до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії. Листом від 04 травня 2017 року №919/03відповідач відмовив у задоволенні вимоги, з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, такими, що порушують йогоконституційні права.

Представник відповідача надав суду заперечення проти позову, відповідно до змісту яких заперечує проти позову у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що частинами 2 та 3 статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (що діяв на момент припинення пенсії) встановлено, що пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України. Тому, враховуючи вшценаведене, управлінням праці і соціального захисту населення Острозького району було проведено виплату пенсії позивачу за шість місяців наперед та припинено її виплату. Підставою припинення виплати пенсії був виїзд Позивача на постійне місце проживання за межі України згідно з його заявою. Крім того, пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення в Україні визначаються виключно законами України. Отже, Позивачу було припинено виплату пенсії відповідно до положень та ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 визнано неконституційними лише положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не визнавались неконституційними, отже вони є чинними та діють на даний момент. Також в запереченнях зазначено, що лише після прийняття нормативно-правових актів, якими буде встановлено умови та порядок виплати пенсії особам, які постійно проживають за кордоном, органи Пенсійного фонду України будуть мати правові підстави для здійснення позивачу пенсійної виплати.

В судовому засіданні представник позивача підтримав адміністративний позов повністю, просив задовольнити. Надав пояснення, що строк звернення до суду не пропущено з посиланням на ст. 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Також на обгрунтуванння своїх доводів послався на Постанову Верховного суду України від 06 жовтня 2015 року у справі №816/4505/14.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. В запереченнях наданих суду просить розгляд справи провести без його участі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Згідно дослідженого посвідчення №104826 від 08 грудня 1986 року ОСОБА_2 є ветераном праці, пенсія по віку призначена йому 28 серпня 1986 року пожиттєво.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 отримував пенсію по віку до 22 лютого1997року. У зв'язку з виїздом в 1997році на постійне місце проживання в Сполучені Штати Америки, виплата пенсії була правомірноприпинена на підставі ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ, яка передбачає, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Доводи відповідача, стосовно того, що правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем, регулюються не Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а ст.. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не приймаються судом, виходячи з такого.

Відповідно до Перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Отже, норми ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 2004 року було замінено нормами ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В матеріалах справи не міститься даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України "Про громадянство України".

24 квітня 2017 року представник позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення.

В листі №919/03 від 04.05.2017 року відповідач посилається на пункт 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» № 1058-15 від 07.09.2003 р. (надалі - Закон № 1058-IV), який передбачає припинення виплати пенсії пенсіонеру, який проживає за кордоном, на весь час його перебування там. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовяковість якого надана Верховною Радою України, з країною перебування пенсіонера. Відповідач вважає, що на даний час дії положення Закону 1058-IV є чинними, оскільки даний закон не приведений у відповідність з рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. ( № 25-рп/2009).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» виплата (в редакції до 07.10.2009) пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

При цьому в рішенні звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведені вище міркування ЄСПЛ є достатніми для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд приходить до висновку, що неукладення державою міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення не може бути правовою підставою для відмови позивачу в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Крім того, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З цього часу у громадян України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, виникає право на відновлення виплати пенсії.

Однак суд зважує на наступне.

На обґрунтування позовної заяви позивачем додано копії постанов Верховного Суду України від 6 жовтня 2015 року (справи №№ 21-2427а15, 21-2419а15), у яких суд касаційної інстанції вказав, що підстави поновлення виплати пенсії позивачам виникли з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, а саме з 7 жовтня 2009 року.

Верховний Суд України надавав правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Так, у постановах від 12 травня, 19 травня та 6 жовтня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15, 21-2427а15, 21-2419а15) міститься висновок про те, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Водночас у постановах від 8 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) Верховний Суд України, переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справах зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС.

Також даної правової позиції дотримувався Верховний суд України в постанові від 08 червня 2016 року у справі №505/2135/14-а.

До суду позивач звернувся лише 29 травня 2017 року, тобто позовні вимоги за період по 28 листопада 2016 року заявлені ним після спливу шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України. Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду ним зазначено не було.

Відповідно до частини першої статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Отже, встановивши, що позовна заява подана до суду після спливу шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, та без викладу обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд першої інстанції повинен був частину вимог заявлених поза межами строку давності залишити без розгляду.

Отже, враховуючи наведені норми права, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту в межах строку звернення до суду, тобто з 28.11.2016 року, а позовні вимоги в частині зобов'язання УПФ поновити виплату позивачу пенсії за віком та провести її виплату за період по 27.11.2016 року підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 640,00грн.

Керуючись ст. 7-14, 69-71, 159-163, 167 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

Позов ОСОБА_2 до Корецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій субєкта владних повноважень неправомірними та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Корецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо відмови ОСОБА_2 у відновленні та виплаті пенсії.

Зобов'язати Корецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2 починаючи з 28 листопада 2016 року з урахуванням усіх перерахунків, що були визначені законодавством України.

Позовну заяву в частині позовних вимог про визнання неправомірними дій та зобов'язання Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України поновити виплату пенсії ОСОБА_2 за період по 27 листопада 2016 року - залишити без розгляду.

Присудити з бюджетних асигнувань Корецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Постанову суду в межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Корецький районний суд Рівненської області, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Опришко П.З.

Повний текст Постанови виготовлено 29 червня 2017 року