Справа № 808/2147/16
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року о/об 15 год. 34 хв.Справа № 808/2147/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., за участю секретаря судового засідання Малої Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеренергосервіс» до Запорізької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

за участі представників:

від позивача - ОСОБА_1

(діє на підставі довіреності № 13 від 10.01.2017 року)

від відповідача - ОСОБА_2

(діє на підставі довіреності №16015/10/08-29-10 від 29.12.2016 року)

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2016 року до Запорізького окружного адміністративного суду (далі суд) надійшов адміністративний позов від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеренергосервіс» (далі позивач, або ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС») до Запорізької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 01 лютого 2016 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 01 лютого 2016 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 28 квітня 2016 року.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що з 16 жовтня 2015 року по 12 листопада 2015 року Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» (ЄДРПОУ - 34063592) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року. За результатами перевірки складено ОСОБА_3 перевірки №1196/08-28-22-01/34063592 від 03 грудня 2015 року на підставі, якого податковим органом стосовно ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС», винесено податкові повідомлення-рішення № від 01 лютого 2016 року, № від 01 лютого 2016 року, № від 28 квітня 2016 року. Зазначає, що ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС», не погоджуючись з висновками податкової, встановленими ОСОБА_3 перевірки, вважаючи їх упередженими, такими, що не відповідають фактичним обставинам та діючому податковому законодавству, а відтак просить скасувати податкові повідомлення-рішення.

Позивач зазначає, останній вчиняв всі господарські операції у відповідності зі Статутом підприємства, відповідно до розділу з якого предметом діяльності Товариства є всі можливі не заборонені законом види діяльності, в тому числі, але не виключно: 3.2.51. Організація і здійснення роздрібної, оптової і комісійної торгівлі, в тому числі у сфері зовнішньоекономічної діяльності; 3.2.71. Торгівельна, торгівельно-посередницька діяльність, торгівельно-закупівельна діяльність. 3.3. Інші види діяльності, не заборонені чинним законодавством. Вказує на те, що спірні господарські операції відповідали діловій меті позивача, були спрямовані на отримання ним прибутку. Крім того, визначення видів господарської діяльності - виключна компетенція засновників товариства.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позовної заяви заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях, відповідно до яких зазначає, що під час ведення господарської діяльності ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» порушило вимоги підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.1.1 пункту 138, пункту 138.2 підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 з врахуванням вимог підпункту 44.1, пункту 44.2, статті 44, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176, пункту 189.1 статті 189, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6, пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України. Вказує на те, що під час проведення перевірки не надано доказів, що проведені господарські операції між Позивачем та ТОВ «Агропереробник» (), ТОВ «Біолідер» (), ТОВ «ТПК Агросервіс» () були спрямовані на одержання істотного прибутку, досягнення запланованої мети господарських операцій та врахування ринкових ризиків, які супутні цим операціям. Таким чином зазначає, що висновки фахівців податкового органу ґрунтуються на законодавстві, а спірні податкові повідомлення-рішення є законними та обґрунтованими.

В судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) 18 травня 2017 року сторонам проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Відповідно до статті 41 КАС України, у судовому засіданні здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: комплексу «Камертон».

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши наявні матеріали та фактичні обставини справи, перевіривши їх наявними у справі доказами, суд з'ясував наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» (код за ), відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію місце знаходження: 69006, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Добролюбова, б. 20.

Взято на податковий облік в органах державної податкової служби 06 червня 2006 року № 395, перереєстровано 04 серпня 2000 року, на дату підписання акту перевірки перебуває на обліку Запорізької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області.

На підставі направлень, виданих ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року та на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, пункту 77.1 пункту 77.4 статті 77 Податкового кодексу України відповідно до плану - графіка проведення документальної планової виїзної перевірки суб'єкта господарювання та на підставі наказів ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя від 06 жовтня 2015 року №403, 12 листопада 2015 року №446 проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року відповідно до затвердженого плану перевірки.

За результатами перевірки податковим органом складено ОСОБА_3 перевірки від 03 грудня 2015 року №1193/08-28-22-01/34063592 «про результати планової виїзної документальної перевірки ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» (ЄДРПОУ - 34063592) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС»:

- підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.1.1 пункту 138, пункту 138.2 підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 з врахуванням вимог підпункту 44.1, пункту 44.2, статті 44 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 991 557 грн., у тому числі по періодах: 2012 рік у сумі 4775 грн.; 2013 рік у сумі 55875 грн.; 2014 рік у сумі 8 930 907 грн.

- пункту 189.1 статті 189, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6, пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 6625772,00 грн., в т.ч. по періодах: жовтень 2012 року у сумі 1516 грн.; листопад 2012 року у сумі 1516 грн.; грудень 2012 року у сумі 1516 грн.; січень 2013 року у сумі 704 грн.; лютий 2013 року у сумі 704 грн.; березень 2013 року у сумі 704 грн.; квітень 2013 року у сумі 704 грн.; травень 2013 року у сумі 704 грн.; червень 2013 року у сумі 704 грн.; липень 2013 року у сумі 704 грн.; серпень 2013 року у сумі 7048 грн.; вересень 2013 року у сумі 704 грн.; жовтень 2013 року у сумі 682 грн.; листопад 2013 року у сумі 25899 грн.; грудень 2013 року у сумі 28716 грн.; січень 2014 року у сумі 48847 грн.; лютий 2014 року у сумі 57088 грн.; березень 2014 року у сумі 60384 грн.; квітень 2014 року у сумі 61140 грн.; травень 2014 року у сумі 3060006 грн.; червень 2014 року у сумі 2904969 грн.; липень 2014 року у сумі 65531 грн.; серпень 2014 року у сумі 61424 грн.; вересень 2014 року у сумі 63238 грн.; жовтень 2014 року у сумі 59547 грн.; листопад 2014 року у сумі 57108 грн.; грудень 2014 року у сумі 60309 грн.

- пункту 2.8 статті 2 «Вимоги до організації готівкових розрахунків», пункту 3.1, пункту 3.5, пункту 3.10 статті 3 «Порядок оформлення касових операцій» Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», перевищення ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» ліміту залишку готівки в касі підприємства на суму 1 748 600,00 грн., а саме: 26 серпня 2014 року на 194 000,00 грн.; 19 вересня 2014 року на 229 200,00 грн.; 22 жовтня 2014 року на 300 500,00 грн.; 21 листопада 2014 року на 339 500,00 грн.; 05 грудня 2014 року на 350 900,00 грн.; 22 грудня 2014 року на 334 500,00 грн.

- підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України та пункту 3.2 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, а саме подання податкового розрахунку форми №1ДФ за 4 квартал 2014 року неповними відомостями.

04 лютого 2016 року ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» отримало від відповідача податкові повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01 лютого 2016 року, № НОМЕР_2 від 01 лютого 2016 року, № НОМЕР_3 від 01 лютого 2016 року, якими:

- збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 8 991557,00 грн. (за 2012 рік, 2013 рік, 2014 рік) та нараховані штрафні санкції в розмірі 2 247 889,25 грн.

- збільшено суму грошового зобов'язання за платежем ПДВ із вироблених в Україні товарів на загальну суму 6 625 772,00 грн. (за жовтень 2012 року - грудень 2014 року) та нараховані штрафні санкції в розмірі 3 312 886 грн.

- нараховано штрафні санкції за перевищення платником податків ліміту залишку готівки в касі підприємства на суму 3 497 200,00 грн.

ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС», не погоджуючись з висновками ОСОБА_3 перевірки, 21 жовтня 2015 року направило скаргу до Головного управління ДФС у Запорізькій області на податкові повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01 лютого 2016 року, № НОМЕР_2 від 01 лютого 2016 року, № НОМЕР_3 від 01 лютого 2016 року.

25 квітня 2016 року ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» отримано рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області про результати розгляду первинної скарги, відповідно до якого скаргу задоволено частково.

За результати розгляду скарги податковим органом стосовно ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» винесено податкові повідомлення-рішення:

- № від 01 лютого 2016 року, яким до позивача застосовані штрафні санкції у сумі 3 497 200,00 грн.;

- № від 01 лютого 2016 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 8 991 557,00 грн., та застосовані штрафні санкції у сумі 2 247 889,25 грн.;

- № від 28 квітня 2016 року, яким позивачу збільшену суму грошового зобовязання з податкову на прибуток у розмірі 6 621 224,00 грн., та застосовані штрафні санкції у сумі 3 310 612,00 грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями податкового органу, ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» звернулося до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що господарські правовідносини між Позивачем та ТОВ «Агропереробник» здійснювалися на підставі Договору купівлі-продажу № 05052014 від 05 травня 2014 року.

Предметом Договору є поставка та передача у власність Покупця сільськогосподарської продукції згідно специфікацій, де ТОВ «Інтеренергосервіс» є покупцем, а ТОВ «ТПК Агропереробник» - продавцем.

Відповідно до Специфікації № 1 до Договору купівлі-продажу № 05052014 від 05 травня 2014 року продавець поставив у власність покупця шрот соняшниковий в обсязі 1000 тон +/- 10% за ціною 3020,33 грн./т., крім того ПДВ 604,07 грн., на загальну суму 3 624 400,00 грн. з ПДВ. Умови поставки CPT (порт м. Іллічівськ).

На виконання умов договору позивам надано:

- видаткові накладні № 325 від 09 травня 2014 року; № 326 від 10 травня 2014 року; № 327 від 14 травня 2014 року.

У звязку із підписанням сторонами Додаткової угоди № 1 до Специфікації № 1 від 26 травня 2014 року, відповідно до якої ціна Товару була збільшена, продавцем було надано коригування до видаткових накладних № 68 від 26 травня 2014 року; № 69 від 26 травня 2014 року; № 70 від 26 травня 2014 року.

- за правилом першої події продавець надав покупцеві податкову накладну № 16 від 09 травня 2014 року із розрахунком коригування № 68 від 26 травня 2014 року; податкову накладку № 17 від 10 травня 2014 року із розрахунком коригування № 69 від 26 травня 2014 року; податкову накладку № 18 від 14 травня 2014 року із розрахунком коригування № 70 від 26 травня 2014 року.

- якість продукції підтверджена Посвідченням про якість продукції від 05 травня 2014 року № 05/05.

- факт розрахунків між Сторонами підтверджено на підставі рахунків № 44 від 09 травня 2014 року, № 45 від 10 травня 2014 року, № 46 від 14 травня 2014 року, платіжних доручень № НОМЕР_4 від 29 липня 2014 року, № НОМЕР_5 від 31 липня 2014 року, № НОМЕР_6 від 31 липня 2014 року, № НОМЕР_7 від 31 липня 2014 року.

Відповідно до Специфікації № 2 до Договору продавець поставив у власність покупця олію соняшникову нерафіновану в обсязі 470 тон +/- 2% т. за ціною 9413,50 грн./т., крім того ПДВ 1882,70 грн./т. на загальну суму 5 309 214,00 грн. з ПДВ. Умови поставки CPT (м. Миколаїв, «Термінал-Укрхарчозбутсировина»).

На виконання умов договору позивачем надано:

- видаткові накладні № 328 від 09 травня 2014 року; № 329 від 10 травня 2014 року; № 330 від 11 травня 2014 року; № 331 від 12 травня 2014 року; № 332 від 13 травня 2014 року; № 333 від 14 травня 2014 року; № 334 від 15 травня 2014 року; № 335 від 16 травня 2014 року; податкові накладні № 19 від 09 травня 2014 року; № 20 від 10 травня 2014 року; № 21 від 11 травня 2014 року; № 22 від 12 травня 2014 року; № 23 від 13 травня 2014 року; № 24 від 14 травня 2014 року; № 25 від 15 травня 2014 року; № 26 від 16 травня 2014 року.

- якість продукції підтверджена Посвідченням про якість продукції від 07 травня 2014 року № 07/05-1.

- на підставі рахунків № 32 від 09 травня 2014 року; № 33 від 10 травня 2014 року; № 34 від 11 травня 2014 року; № 35 від 12 травня 2014 року; № 36 від 13 травня 2014 року; № 37 від 14 травня 2014 року; № 38 від 15 травня 2014 року; № 39 від 16 травня 2014 року.

- товар оплачений, на підтвердження чого позивачем надано платіжні доручення № 801440392 від 29 травня 2014 року; № 801440396 від 29 травня 2014 року; № 801440401 від 29 травня 2014 року; № 801440397 від 29 травня 2014 року; № 801440388 від 29 травня 2014 року; № 801440983 від 02 червня 2014 року; № 801440986 від 02 червня 2014 року; № 801440985 від 02 червня 2014 року; № 801440984 від 02 червня 2014 року; № НОМЕР_8 від 24 червня 2014 року.

Відповідно до Специфікації № 3 до Договору продавець поставив у власність покупця олію соняшникову нерафіновану в обсязі 485 тон +/- 2% за ціною 9656,46 грн./т., крім того ПДВ 1931,29 грн./т. на загальну суму 5 620 058,75 грн. з ПДВ. Умови поставки СPT (м. Миколаїв, «Термінал-Укрхарчозбутсировина»).

На виконання умов договору позивачем надано:

- видаткові накладні № 336 від 16 травня 2014 року; № 337 від 17 травня 2014 року; № 338 від 18 травня 2014 року; № 339 від 19 травня 2014 року; податкові накладні № 27 від 16 травня 2014 року; № 28 від 17 травня 2014 року; № 29 від 18 травня 2014 року; № 30 від 19 травня 2014 року.

Якість продукції підтверджена Посвідченням про якість продукції від 07 травня 2014 року № 07/05 -2.

- позивачем надано рахунки на оплату товару № 40 від 16 травня 2014 року; № 41 від 17 травня 2014 року; № 42 від 18 травня 2014 року; № 43 від 19 травня 2014 року;

- на підтвердження оплати товару позивачем надано платіжні доручення № НОМЕР_9 від 28 липня 2014 року; № НОМЕР_10 від 29 липня 2014 року; № НОМЕР_8 від 24 червня 2014 року.

Відповідно до Специфікації № 4 до Договору продавець поставив у власність покупця олію соняшникову нерафіновану в обсязі 143 тон +/- 2% за ціною 9421,00 грн./т., крім того ПДВ 1884,20 грн./т. на загальну суму 1 616 643,60 грн. з ПДВ. Умови поставки СPT (м. Миколаїв, «Термінал-Укрхарчозбутсировина»).

На виконання умов договору позивачем надано:

- видаткові накладні № 376 від 23 травня 2014 року; № 377 від 25 травня 2014 року;

- за правилом першої події продавець надав покупцеві податкові накладні № 58 від 23 травня 2014 року; № 59 від 25 травня 2014 року.

Якість продукції підтверджена Посвідченням про якість продукції від 05 травня 2014 року № 05/05/-14.

- товар оплачений на підставі рахунків № 47 від 18 червня 2014 року; № 48 від 18 червня 2014 року; платіжних доручень № НОМЕР_11 від 29 липня 2014 року; № НОМЕР_12 від 30 липня 2014 року.

Судом, досліджено, що між Позивачем та ТОВ «Біолідер» укладено Договір купівлі-продажу № 06052014 від 06 травня 2014 року, предметом якого є поставка та передача у власність Покупця сільськогосподарської продукції згідно специфікацій, де ТОВ «Інтеренергосервіс» є покупцем, а ТОВ «Біолідер» - продавцем.

Відповідно до Специфікації № 1 до Договору продавець поставив у власність покупця олію соняшникову нерафіновану в обсязі 1030 тон +/- 2% за ціною 9413,50 грн./т., крім того ПДВ 1882,70 грн., на загальну суму 11635086,00 грн. з ПДВ. Умови поставки CPT (м. Миколаїв, «Термінал-Укрхарчозбутсировина»).

На виконання умов договору позивачем надано:

- видаткову накладну № 58 від 09 травня 2014 року; видаткову накладну № 59 від 10 травня 2014 року; видаткову накладну № 60 від 13 травня 2014 року; видаткову накладну № 61 від 14 травня 2014 року, видаткову накладну № 62 від 15 травня 2014 року;

- податкову накладну № 2 від 09 травня 2014 року, податкову накладну № 3 від 10 травня 2014 року; податкову накладну № 4 від 13 травня 2014 року; податкову накладну № 5 від 14 травня 2014 року; податкову накладну № 6 від 15 травня 2014 року.

Якість продукції підтверджена Посвідченням про якість продукції від 06 травня 2014 року № 06/05.

- на підставі рахунків № 4 від 09 травня 2014 року; № 5 від 10 травня 2014 року; № 6 від 13 травня 2014 року; № 7 від 14 травня 2014 року; № 8 від 15 травня 2014 року;

- товар оплачений, на підтвердження чого надано платіжні доручення № 801442990 від 06 червня 2014 року; № 801442998 від 06 червня 2014 року; № НОМЕР_13 від 24 червня 2014 року; № НОМЕР_14 від 30 липня 2014 року.

Відповідно до Специфікації № 2 до Договору продавець поставив у власність покупця олію соняшникову нерафіновану в обсязі 515 тон +/- 2% т. за ціною 9656,46 грн./т., крім того ПДВ 1931,29 грн./т. на загальну суму 5 967 691,25 грн. з ПДВ. Умови поставки CPT (м. Миколаїв, «Термінал-Укрхарчозбутсировина»).

На виконання умов договору позивачем надано:

- видаткові накладні № 63 від 16 травня 2014 року; № 64 від 17 травня 2014 року; № 65 від 18 травня 2014 року; № 66 від 19 травня 2014 року;

- податкові накладні № 7 від 16 травня 2014 року; № 8 від 17 травня 2014 року; № 9 від 18 травня 2014 року; № 10 від 19 травня 2014 року.

- якість продукції підтверджена Посвідченням про якість продукції від 07 травня 2014 року № 07/05.

- рахунки № 9 від 16 травня 2014 року, № 10 від 17 травня 2014 року, № 11 від 18 травня 2014 року, № 12 від 19 травня 2014 року;

- платіжні доручення № НОМЕР_15 від 31 липня 2014 року, № НОМЕР_16 від 31 липня 2014 року, № НОМЕР_17 від 04 серпня 2014 року.

Відповідно до Специфікації № 3 до Договору продавець поставив у власність покупця олію соняшникову нерафіновану в обсязі 143 тон +/- 2% за ціною 9421,00 грн./т., крім того ПДВ 1884,20 грн./т. на загальну суму 1 616 643,60 грн. з ПДВ. Умови поставки СPT (м. Миколаїв, «Термінал-Укрхарчозбутсировина»).

На виконання умов договору позивачем надано:

- видаткові накладні № 70 від 25 травня 2014 року; № 71 від 26 травня 2014 року;

- податкові накладні № 16 від 25 травня 2014 року; № 17 від 26 травня 2014 року.

- якість продукції підтверджена Посвідченням про якість продукції від 23 травня 2014 року № 23/05.

- рахунки № 13 від 25 травня 2014 року; № 14 від 26 травня 2014 року;

- платіжне доручення № НОМЕР_17 від 04 серпня 2014 року.

На підставі аналізу наданих Позивачем документів судом досліджено подальше використання придбаної сільськогосподарської продукції в господарській діяльності.

Як вбачається з наданих первинних документів, позивач здійснював закупівлю сільськогосподарської продукції з метою використання її в статутній господарській діяльності реалізації з метою отримання прибутку.

07 травня 2014 року між Позивачем (Комітент) та ТОВ «Дніпроолія» (Комісіонер) укладено Договір № 0705-2014 комісії на реалізацію сільськогосподарської продукції.

До Договору укладено специфікації:

- специфікацію № 1 від 07 травня 2014 року із Додатковою угодою № 1 від 22 травня 2014 року;

- специфікацію № 2 від 08 травня 2014 року із Додатковою угодою № 3 від 23 травня 2014 року;

- специфікацію № 3 від 14 травня 2014 року із Додатковою угодою № 2 від 22 травня 2014 року;

- специфікацію № 4 від 23 травня 2014 року із Додатковою угодою № 4 від 23 травня 2014 року.

Факт передачі товару на комісію Комісіонеру підтверджено наданими позивачем ОСОБА_4 передачі на комісію.

Після реалізації партій товару Комісіонер надав позивачеві звіт комісіонера № 1 до Договору комісії № 0705-2014 від 07 травня 2014 року та звіт комісіонера № 2 до Договору комісії № 0705-2014 від 07 травня 2014 року від 31 жовтня 2014 року, які містять перелік дій Комісіонера, направлених на продаж продукції із зазначенням витрат, понесених Комісіонером на продаж продукції.

Як вбачається із доданих документів, продаж сільськогосподарської продукції Комісіонером здійснювався на підставі ЗЕД-контрактів:

- № 02092013 від 02 вересня 2013 року;

- № РО2773 від 07 травня 2014 року;

- № РО2810 від 14 травня 2014 року;

- № РО2887 від 23 травня 2014 року.

Факт перетину продукцією кордону України підтверджено ВМД з відмітками про перетин продукцією кордону.

Взаємовідносини між комітентом та комісіонером підтверджено наданими позивачем ОСОБА_4 прийому-передачі робіт (послуг) до Договору комісії, рахунками на оплату послуг та платіжними дорученнями.

Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено первинні документи на підтвердження походження сільськогосподарської продукції.

Будь-яких зауважень щодо правильності складення первинних документів податковим органом встановлено не було.

Податковим органом також не заперечувалась реальність господарських операцій, за наслідками яких позивачем сформовано податковий кредит, не заперечувався також факт сплати ПДВ у вартості товару, який було в подальшому реалізовано на експорт.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням чи виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку або придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями та іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм ПК України, до підстав для формування платником податкового кредиту віднесено: наявність господарської операції, наслідком якої є поставка товарів (робіт, послуг); факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватись відповідними податковими накладними; використання придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Отже, встановлені обставини справи, досліджені документи свідчать про реальність господарських операцій між позивачем та резидентами при придбанні товару, а також реальність господарських операцій між позивачем (як комітентом), комісіонером та нерезидентами при експорті даного товару, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про наявність у позивача правових підстав для віднесення сплачених сум ПДВ у вартості товару до складу податкового кредиту та про протиправність висновків відповідача, викладених у податкових-повідомленнях рішеннях.

Так, при вирішенні спору по суті необхідно виходити з презумпції добросовісності платників податків та інших учасників правовідносин у сфері економіки, відповідно до якої дії платника податків, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника податків достовірними.

Згідно зі статтею 42 Конституції України кожному гарантована свобода зайняття незабороненим видом підприємницької діяльності.

Відповідно до статті 43 Господарського кодексу України (далі ГК України), підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, не заборонену законом. Свобода підприємницької діяльності розкривається через її принципи, закріплені у статті 44 ГК України.

Зокрема, підприємництво здійснюється на основі вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Таким чином, платник податків на власний розсуд має право обирати види підприємницької діяльності, визначати програму своєї діяльності, самостійно обирати постачальників та споживачів.

Як вбачається з ОСОБА_3 перевірки, в якості доказу порушення позивачем податкового законодавства, слугували висновки податкового органу про те, що підприємство позивача за період, який перевірявся, здійснювало операції з придбання та експорту товарів, які є невластивими (нетиповими) в контексті діяльності платника податку, а відповідно не є господарськими операціями.

Суд зазначає, що не типовість господарських операцій не є свідченням їх нереальності. Податковим органом підчас проведення перевірки не встановлено факту узгодження дій позивача та контрагентів з метою зменшення обсягу податкового обов'язку.

Крім того, положеннями Статуту платника податків визначено предмет діяльності товариства, тобто вказані ті види діяльності, при проведенні яких планується отримувати прибуток і не зазначено, який саме вид діяльності є основним. При цьому суд зауважує, що визначення видів господарської діяльності є виключною компетенцією засновників (акціонерів) товариства.

Зазначене вище узгоджується із висновками Верховного суду України, викладеними в Ухвалі від 03 вересня 2014 року К/800/30691/14.

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Визначальним критерієм для кваліфікації діяльності платника як господарської є спрямованість такої діяльності на отримання доходу. І хоча збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності як негосподарської, позаяк при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції, втім визначальною ознакою господарської діяльності є наявність ділової мети, що полягає в намірі отримати економічний ефект від операції.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що повязана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондується з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності.

Проте з визначеного ПК України поняття ділової мети випливає, що обовязково повинен бути саме намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Враховуючи наведені приписи, суд зазначає, що прибутковість кожної окремої операції не є обов'язковою ознакою господарської діяльності, яка може включати і окремі збиткові операції, які, хоча і були спрямовані на одержання прибутку, однак з об'єктивних причин призвели до заздалегідь незапланованих негативних фінансово-економічних наслідків.

Таким чином, суд вважає, що посилання відповідача на економічну необґрунтованість операцій позивача не знаходять свого підтвердження, оскільки законодавець надав платнику право здійснювати господарську діяльність на власний ризик і можливість самостійно оцінювати її ефективність та доцільність з огляду на мету отримання економічного ефекту і приросту активів в майбутньому, а також самостійно обирати виконавців послуг або постачальників товарів. А відтак платник самостійно вирішує, які саме витрати йому необхідно здійснити для забезпечення своєї діяльності, та вправі самостійно обирати виконавців послуг.

Податковий кодекс України не містить положень, що дозволяють контролюючому органові оцінювати витрати з точки зору їх доцільності, раціональності та ефективності, та не передбачає можливості врахування при визначенні обєкта оподаткування податку на прибуток та податку на додану вартість витрат в залежності від субєкта надання відповідних послуг (зокрема, чи надані спірні послуги власною юридичною службою або сторонньою особою).

Право платника податків на формування податкового кредиту підприємства не залежить від наявності чи відсутності прибутку по окремим господарським операціям чи значного прибутку, як наголошував відповідач.

На підставі наданих позивачем документів судом встановлено, що господарська діяльність із закупівлі сільськогосподарської продукції з метою її подальшого перепродажу позивача є прибутковою для позивача, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем до матеріалів справи.

Судом встановлено, що у 2014 році, позивач здійснював господарську діяльність у сфері закупівлі сільськогосподарської продукції з метою її подальшого продажу.

До суду позивачем надані товарно-транспортні накладні, на підставі яких можна відстежити рух товару від постачальника до пункту призначення, визначеного умовами договорів, посвідчення про якість продукції, документи щодо процесу виробництва продукції, на підставі яких можна встановити походження товару.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірні господарські операції позивача з його контрагентами є реальними, факт їх вчинення та наявність ділової мети їх вчинення підтверджується належними доказами, а тому правомірним є включення позивачем сум податку на додану вартість за цими правочинами до складу свого податкового кредиту відповідних періодів, рівно як і визначення ним доходів та витрат.

Таким чином, оцінивши всі докази по справі, повно та всебічно враховуючи всі обставини справи, суд вважає, що висновки відповідача в акті перевірки щодо порушення позивачем підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 ст. 14, підпункту 138.1.1. пункту 138, пункту 138.2, пункту 138.4, пункту 138.8 статті 138, з врахуванням вимог пункту 44.1, пункту 44.2, статті 44 ПК України є необґрунтованими.

Відповідачем у акті перевірки встановлено порушення, а саме, підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.1.1. пункту 138, пункту. 138.2 підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139 статті 139 з врахуванням вимог пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44 ПКУ, в результаті чого, на думку Відповідача, завищено показник адміністративних витрат та, відповідно, витрат, що враховуються при обчисленні обєкту оподаткування за період з 01.10.2012р. по 31.12.2014р. на суму вартості послуг, отриманих Позивачем від ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» у розмірі 2 727 600 грн., у т.ч. по періодах: за 2012 р. у сумі 22740 грн., за 2013р. у сумі 294080 грн., за 2014р. у сумі 2410780 грн., по яких не доведено зв'язок витрат з фінансово-господарською діяльністю підприємства.

Позивач надав пояснення, у яких зазначив, що віднесення витрат за взаємовідносинами з ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» до адміністративних витрат, та, відповідно, до витрат, що враховується при обчисленні обєкту оподаткування за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року є правомірним, адже залучення ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» на умовах аутсорсингу з метою делегування професійному виконавцю функцій підготовки фінансової, управлінської, статистичної та податкової звітності є обґрунтованим та підтверджує зв'язок зазначених витрат з фінансово-господарською діяльністю позивача.

Відповідач заперечував, посилаюсь на те, що акти виконаних робіт (наданих послуг) за договором містять однаковий зміст, не містять конкретизованої інформації щодо сутності наданих послуг, в актах відсутня інформація щодо переліку виконаних робіт, ціни та вартості таких робіт, у звязку з чим неможливо визначити мету (зв'язок із господарською діяльністю) факту придбання послуг.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, та дослідивши письмові докази в ній, встановив.

Наказом ТОВ «Екоенергоресурс» № 52-ОД від 17 травня 2010 року «Про ведення бухгалтерського обліку» функції по веденню бухгалтерського та податкового обліку, формуванню звітності передані ТОВ «Сервіс підприємство», пізніше перейменоване у ТОВ «ДТЕК СЕРВІС».

Відповідно до Наказу № 72-к від 17 травня 2010 року «Про структуру та чисельність підприємства» з 17 травня 2010 року виключено із штатного розкладу ТОВ «Екоенергоресурс» відділ бухгалтерського обліку.

За Наказом № 73-к від 17 травня 2010 року «Про переведення робітників» ОСОБА_5, головного бухгалтера, переведено на посаду головного спеціаліста з обліку, ОСОБА_6, бухгалтера, - на посаду спеціаліста з казначейських операцій.

З травня 2010 року по серпень 2013 року в штаті ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» централізована функція бухгалтерського та податкового обліку здійснювалася лише ТОВ «ДТЕК СЕРВІС», з серпня 2013 року на посаду головного бухгалтера зі ставкою 0,25 посадового окладу було призначено ОСОБА_7А, що підтверджується Наказом № 15-к від 01 серпня 2013 року про прийняття на роботу Головного бухгалтера.

17 травня 2010 року між ТОВ «Екоенергоресурс» та ТОВ «Сервісне підприємство» правонаступник ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» укладений договір № 560/1-ОЦО-210-СП про надання послуг централізованого ведення бухгалтерського та податкового обліку.

З травня 2010 року по серпень 2013 року централізована функція бухгалтерського та податкового обліку здійснювалася ТОВ «ДТЕК СЕРВІС».

Відповідно до умов цього Договору виконавець на умовах і в порядку, передбачених цим договором, зобов'язується надавати послуги з ведення бухгалтерського та податкового обліку (далі - Послуги) замовника, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги в порядку, передбаченому цим Договором. Даний договорів визначає права і обов'язки Сторін в процесі організації, ведення і формування методології бухгалтерського обліку на підприємстві Замовника, а також визначає порядок взаємодії Сторін, їх права та обов'язки в процесі виконання умов цього Договору. Сторони дійшли згоди, що з метою реалізації положень цього Договору послуги включають ведення бухгалтерського та податкового обліку Замовника, а також послуги з підготовки документів фінансової, податкової та статистичної звітності, передбачених чинним законодавством України, а також управлінської звітності.

По факту надання послуг за кожний місяць між позивачем та ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» складалися та підписувалися відповідні ОСОБА_3 здачі-приймання наданих послуг. Види наданих протягом місяця послуг ідентифіковано в Звітах Виконавця про надання послуг, які надано позивачем до матеріалів справи.

Судом встановлено, що по своїй суті послуги податкового та бухгалтерського обліку є типовими (щомісячна підготовка декларації з ПДВ, нарахування заробітної платні, проведення в обліку видаткових та податкових накладних тощо), що нівелює аргумент податкового органу про однаковість змісту послуг, зазначених у ОСОБА_3 здачі-приймання наданих послуг.

Результатом послуг, що надавалися за договором № 560/1-ОЦО-210-СП, є підготовлені виконавцем документи фінансової, управлінської, статистичної та податкової звітності у строки, визначені Сторонами в Додатку № 1 і Додатку №2 до договору.

Детальний перелік послуг в розрізі алгоритму здійснення кожної операції із назвою документу та строку його обробки, проведення та відображення в звітності вказаний в Додатку № 1 до договору.

В Додатку № 1 до Додаткової угоди 1 до договору також міститься Графік документообігу замовника та відображення в АСБУ господарських операцій виконавцем для забезпечення виконання умов договору.

Механізм взаємодії замовника та виконавця при виконанні договору закріплено в Додатку № 2 до договору. Крім того, Сторонами періодично укладалися Протоколи узгодження договірної ціни разом з Калькуляцією на послуги. При цьому, вартість послуг змінювалась у звязку із зміною виробничих показників.

Судом досліджено, що в калькуляції сформовано вартість послуг в залежності від понесених на надання послуг витрат (заробітної плати, амортизації, транспортних та ІТ-послуг, оренди приміщень). При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено, що платник податків зобовязаний формувати вартість кожного конкретного елементу послуг.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України, розмір та порядок оплати по договору надання послуг встановлюється договором.

Суд зазначає, що відповідач не має права втручатися в методологію визначення вартості послуг, адже такі дії є втручанням у господарську діяльність позивача.

Надані позивачем до суду докази, документи у сукупності, у т.ч. накази про зміни у структурі та чисельності підприємства, накази про переведення працівників, протоколи узгодження договірної ціни, акти приймання-передачі робіт (наданих послуг), Звіти Виконавця, документи, що підтверджують факт розрахунків між Сторонами - оплати послуг ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» позивачем, підтверджують фактичне виконання ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» своїх зобовязань, їх зв'язок із діяльністю позивача .

З наданих позивачем документів та пояснень вбачається реальне отримання позивачем результатів послуг за Договором № 560/1-ОЦО-2010-СП від 17 травня 2010 року та їх прямий зв'язок із діяльністю позивача, адже доказів того, що протягом періоду, що перевірявся, позивачем не подавалася до відповідних органів фінансова, податкова, статистична звітність, не надано.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 2 статті 8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

За правилами пункту 4 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації: введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером; користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи; ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або аудиторською фірмою; самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Ця форма організації бухгалтерського обліку не може застосовуватися на підприємствах, звітність яких повинна оприлюднюватися, та в бюджетних установах.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

1) витрат операційної діяльності;

2) інших витрат.

До складу інших витрат відповідно до пункту 138.10 статті 138 ПКУ включаються:

1) адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством;

2) витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

3) інші операційні витрати, що включають, зокрема: витрати за операціями в іноземній валюті, втрати від курсової різниці, визначені згідно зі ст. 153 цього Кодексу; амортизацію наданих в оперативну оренду необоротних активів; суми нарахованих податків та зборів, установлених Податковим кодексом України (крім тих, що не визначені в переліку податків та зборів, встановлених цим Кодексом), єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, тощо;

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПКУ встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частина друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд встановив, що первинні документи, складені у межах спірних правовідносин, відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», про відсутність первинних документів під час перевірки в акті перевірки не встановлено.

Аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що витрати, здійснені Позивачем на виконання Договору № 560/1-ОЦО-210-СП про надання послуг централізованого ведення бухгалтерського та податкового обліку є іншими витратами у розумінні пункту 138.10 статті 138 ПКУ, а саме адміністративними витратами, спрямованими на обслуговування та управління підприємством.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що Відповідачем необґрунтовано встановлено порушення підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.1.1. пункту 138підпункту 138.2 підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139 статті 139 з врахуванням вимог підпункту 44.1, підпункту 44.2 статті 44 ПКУ, в результаті чого, на думку відповідача, завищено показник адміністративних витрат та, відповідно, витрат, що враховуються при обчисленні обєкту оподаткування за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року на суму вартості послуг, отриманих Позивачем від ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» у розмірі 2 727 600 грн., у т.ч. по періодах: за 2012 року у сумі 22740,00 грн., за 2013 року у сумі 294080,00 грн., за 2014 року у сумі 2410780,00 грн.

Також, Актом перевірки встановлено, що позивачем порушено вимоги пункту 189.1 статті 189 та пункту198.5 статті 198 ПК України, за якими занижені показники рядка 1 Декларацій «Операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20 відсотків, крім імпорту товарів» Податкової декларації з податку на додану вартість, у звязку з не нарахуванням податкового зобовязання на безоплатне забезпечення певних категорій працівників з важкими та шкідливими умовами праці лікувально-профілактичним харчуванням, зокрема, молоком, є операцією з продажу такого молока, яка є обєктом оподаткування ПДВ та при здійсненні якої ПДВ нараховується у загальновстановленому порядку, що призвело, на думку Відповідача, до заниження податкових зобовязань на загальну суму 235 735 грн., в т.ч. по періодах:

грудень 2013 року у сумі 2817 грн.;

січень 2014 року у сумі 15353 грн.;

лютий 2014 року. у сумі 14980 грн.;

березень 2014 року у сумі 18276 грн.;

квітень 2014 року у сумі 19032 грн.;

травень 2014 року у сумі 16706 грн.;

червень 2014 року у сумі 19537 грн.;

липень 2014 року у сумі 23423 грн.;

серпень 2014 року у сумі 19316 грн.;

вересень 2014 року у сумі 21130 грн.;

жовтень 2014 року у сумі 22281 грн.;

листопад 2014 року у сумі 19842 грн.;

грудень 2014 року у сумі 23043 грн.

Щодо зазначеного порушення позивач надав пояснення, відповідно до яких молоко закуповувалось позивачем лише для видачі його робітникам підприємства з метою дотримання соціальних гарантій працівників, які працюють на роботах зі шкідливими умовами праці, суворо згідно із затвердженим переліком таких робітників, що виключає можливість ототожнення такої видачі із поставкою, даруванням, продажем молока тощо як господарськими операціями, що потребують формування податкового зобовязання з ПДВ.

Відповідач проти доводів позивача заперечував з огляду на те, що вважає безкоштовну передачу молока співробітникам, що працюють в шкідливих умовах праці, операцією платника податків з постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 ПКУ, що передбачає потребу у формуванні податкового зобовязання Позивачем по зазначеним операціям.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, та дослідивши письмові докази в ній, встановив наступне.

Перелік виробництв, професій та посад, робота за якими дає право на безплатне отримання лікувально-профілактичного харчування у звязку із особливо шкідливими умовами праці, затверджено Постановою державного комітету Ради міністрів СРСР з праці та соціальних питань від 07 січня 1977 року № 4/П-1 (далі Перелік виробництв, професій та посад).

ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» є підприємством, у штаті якого працюють робітники, включені до Переліку виробництв, професій та посад.

З урахуванням Переліку виробництв, професій та посад та результатів проведеної атестації робочих місць Додатком № 5 до Колективного договору на 2013-2014 роки ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» закріплено перелік професій (посад) з тяжкими та (або) шкідливими, особливо тяжкими та (або) особливо шкідливими умовами праці, робота на яких дає право на безплатне отримання 0,5 л молока за зміну.

Протягом періоду, що підлягав перевірці, позивачем здійснена видача молока робітникам товариства на підставі Переліку із зазначенням ПІБ, професії робітників, що отримали молоко, кількості отриманого молока, під розпис. На підтвердження видачі молока робітникам за кількістю закупівлі такого молока щомісячно складено звіти про видачу молока робітникам цехів, накладні-вимоги на відпуск, що надані Позивачем до матеріалів справи.

Молоко надавалося працівникам безоплатно. Податкове зобовязання позивачем на суму вартості виданого молока не формувалося.

Крім того, як встановлено судом, на виконання підпунктів б) і в) пункту 1 Порядку безоплатної видачі молока або других рівноцінних харчових продуктів робочим і службовцям, зайнятим на роботах зі шкідливими умовами праці, затвердженого Постановою Госкомтруда СРСР і Президії ВЦСПС від 16 грудня 1987 року № 731/П-13, видача і вживання працівниками платника податків молока здійснюється у їдальні такого платника. Не допускається компенсації молока грошима, видачі молока за одну чи кілька змін наперед, чи за минулі зміни, та відпуск молока додому.

ОСОБА_7 молоко, як компенсація за важкі умови праці, має пряме цільове призначення вживання у їдальні, під час робочої зміни. Вказане виключає можливість трактування передачі спецхарчування як постачання у розумінні пункту14.1.191 статті 14 ПК України.

Таким чином, забезпечення робітників «спецмолоком» не співпадає з поняттям «безоплатна передача майна іншій особі» для цілей ПК України та не є передачею права на розпорядження товарами у якості власника.

Відповідно до статті 185 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є, зокрема, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПК України, постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Постачанням товарів також вважаються:

а) фактична передача матеріальних активів іншій особі на підставі договору про фінансовий лізинг (повернення матеріальних активів згідно з договором про фінансовий лізинг) чи іншої домовленості, відповідно до якої оплата відстрочена, але право власності на матеріальні активи передається не пізніше дати здійснення останнього платежу;

б) передача права власності на матеріальні активи за рішенням органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи відповідно до законодавства;

в) будь-яка із зазначених дій платника податку щодо матеріальних активів, якщо платник податку мав право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі придбання зазначеного майна чи його частини (безоплатна передача майна іншій особі; передача майна у межах балансу платника податку, що використовується у господарській діяльності платника податку для його подальшого використання з метою, не пов'язаною із господарською діяльністю такого платника податку; передача у межах балансу платника податку майна, що планувалося для використання в оподатковуваних операціях, для його використання в операціях, що звільняються від оподаткування або не підлягають оподаткуванню);

г) передача (внесення) товарів (у тому числі необоротних активів) як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також їх повернення;

д) ліквідація платником податку за власним бажанням необоротних активів, які перебувають у такого платника;

е) передача товарів згідно з договором, за яким сплачується комісія (винагорода) за продаж чи купівлю.

Відповідно до вищенаведених норм, операціями з поставки товарів є лише ті операції, що здійснюються в межах цивільного чи господарського обороту.

Частиною 1 статті 166 Кодексу законів про працю України встановлено, що на роботах з шкідливими умовами праці працівникам видаються безоплатно за встановленими нормами молоко або інші рівноцінні харчові продукти.

На підставі частин 1, 2 статті 7 Закону України «Про охорону праці» працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку визначеному законодавством.

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що надання молока працівникам є пільгою, компенсацією працівникам за важкі та шкідливі умови праці, які надаються роботодавцями в межах трудового законодавства та не є поставкою товару без оплати чи операцією з безоплатної поставки товару в розумінні ПК України, оскільки здійснюється не в межах цивільного чи господарського обороту, а у звязку із врегулюванням спеціальним законодавством трудових відносин між роботодавцем та працівником.

При видачі спецхарчування між працівниками не має письмових, усних домовленостей із працедавцем (це здійснюється відповідно до вимог закону), видача молока не є зобовязанням з розумінні цивільного законодавства, має місце компенсація шкоди, заподіяної працівникам забрудненням повітряного середовища на робочих місцях шкідливими хімічними речовинами або шкідливими умовами праці. При цьому, працівник не має обовязку прийняти молоко, отримання та вживання молока є його диспозитивним правом, яке може бути реалізовано чи не реалізовано їм на власний розсуд. Роботодавець зобов'язаний прагнути до мінімізації шкоди, яку може бути заподіяно здоров'ю при роботах на шкідливому і небезпечному виробництві, і приводити умови праці в повну відповідність з вимогами санітарно-гігієнічних норм і правил. Тому видачу лікувально-профілактичного харчування (у тому числі молока) слід вважати заходами щодо своєчасного усунення наслідків впливу зовнішнього середовища на здоров'я працівників.

З цього випливає, що пільги і компенсації працівникам за важкі та шкідливі умови праці, які надаються роботодавцями в межах трудового законодавства, не є поставкою товару без оплати чи операцією з безоплатної поставки товару в розумінні ПК України, оскільки здійснюється не в межах цивільного чи господарського обороту, а у звязку із врегулюванням спеціальним законодавством трудових відносин між роботодавцем та працівником в частині зменшення шкідливого впливу умов праці на організм працівника. Отже, в даному випадку відсутній обєкт оподаткування ПДВ.

А відтак, неправомірним є висновок податкового органу щодо обовязку Платника податків нараховувати податкове зобовязання та суму вартості наданого безоплатно працівникам молока у розмірі 235 735 грн.

Щодо порушення позивачем пункту 2.8. статті 2 «Вимоги до організації готівкових розрахунків», пункту 3.1., пункту 3.5., пункту 3.10 статті 3 «Порядок Оформлення касових операцій» Положення «Про ведення касових операцій у національній1 валюті в Україні», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №40/10320 (далі по тексту Постанова № 637), пункту 1 статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-ХІV від 16 липня 1999 року у формі перевищення ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» ліміту залишку готівки в касі підприємства на суму 1748600,00 грн., зафіксованого у ОСОБА_3 перевірки.

Позивач надав суду пояснення на підтвердження того, що готівка, отримана в касі банку, була у повному обсязі виплачена працівникам Позивача у формі заробітної плати у день отримання зазначеної готівки у касі банку, що відповідає вимогам чинного законодавства, у т.ч. Постанови № 637, що свідчить про відсутність порушення касової дисципліни. На підтвердження доводів Позивач надав суду підтверджуючі первинні документи.

Відповідач проти доводів позивача заперечував, наполягав на порушенні останнім правил ведення касових операцій, що призвело до перевищення ліміту залишку готівки в касі підприємства.

На підставі пояснень сторін, наданих документів судом встановлено, що на підприємстві ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року з метою підвищення мотивації робітників за роботу в зоні підвищеного ризику заробітна плата у розмірі 1 761 600,00 грн. виплачена готівкою з каси підприємства у звязку з тим, що у місцях перебування підрозділів ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» велися бойові дії та відбувалися події, наслідки яких несуть за собою високий ступень ризику для життя і здоровя персоналу, які перешкоджали роботі банківської системи, що, у свою чергу, не дозволяло здійснити виплату заробітної плати працівникам шляхом її безготівкового перерахування на банківські картки працівників.

На підтвердження своєї позиції позивач надав до матеріалів справи виписки з Касової книги ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» на 2014 рік за спірний період, а саме:

- Каса за 26 серпня 2014 року, відповідно до даних якої із банку за грошовим чеком № ЛИ4864377 отримано 194 000,00 грн. та цієї ж дати виплачено 194 000,00 грн. у якості заробітної плати за серпень 2014 року;

- Каса за 19 вересня 2014 року, відповідно до даних якої із банку за грошовим чеком № ЛИ4864378 отримано 229 200,00 грн. та цієї ж дати виплачено 229 200,00 грн. у якості заробітної плати за вересень 2014 року;

- Каса за 22 жовтня 2014 року, відповідно до даних якої із банку за грошовим чеком № ЛИ4864379 отримано 303 500,00 грн. та цієї ж дати виплачено 303 500,00 грн. у якості заробітної плати за першу половину жовтня 2014 року;

- Каса за 21 листопада 2014р., відповідно до даних якої із банку за грошовим чеком № ЛИ4864380 отримано 342 600,00 грн. та цієї ж дати виплачено 342 600,00 грн. у якості заробітної плати за першу половину листопада 2014 року ;

- Каса за 05 грудня 2014 року, відповідно до даних якої із банку за грошовим чеком № ЛИ4864382 отримано 354 900,00 грн. та цієї ж дати виплачено 354 900,00 грн. у якості заробітної плати за листопад 2014 року;

- Каса за 22 грудня 2014 року, відповідно до даних якої із банку за грошовим чеком № ЛИ4864383 отримано 337 400,00 грн. та цієї ж дати виплачено 337 400,00 грн. у якості заробітної плати за першу половину грудня 2014 року;

Судом встановлено, що ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» не перевищувало лімітів каси, готівка була використана на видачу заробітної плати в той же день, що менше триденного ліміту, що підтверджено Позивачем первинними документами:

- прибутковим касовим ордером № 1 від 26 серпня 2014 року, підставою виписки якого є надходження готівки з банку для виплати заробітної плати за серпень 2014 року у сумі 194 000,00 грн. та видатковим касовим ордером від 26 серпня 2014 року підставою виписки якого є виплата заробітної плати за серпень 2014р. із Додатком «Відомість на виплату грошей № 1 від 26 серпня 2014 року, із підписами осіб про отримання грошових коштів, що підтверджує здійснення оплати саме 26 серпня 2014 року;

- прибутковим касовим ордером № 2 від 19 вересня 2014 року, підставою виписки якого є надходження готівки з банку для виплати заробітної плати за першу половину вересня 2014 року у сумі 229 200,00 грн. та видатковим касовим ордером від 19 вересня 2014р., підставою виписки якого є виплата заробітної плати за першу половину вересня 2014р. із Додатком «Відомість на виплату грошей № 2 від 19.09.2014р., із підписами осіб про отримання грошових коштів, що підтверджує здійснення оплати саме 19 вересня 2014 року;

- прибутковим касовим ордером № 3 від 22 жовтня 2014 року підставою виписки якого є надходження готівки з банку для виплати заробітної плати за першу половину жовтня 2014 року у сумі 303 500,00 грн. та видатковим касовим ордером від 26 серпня 2014 року підставою виписки якого є виплата заробітної плати за першу половину жовтня 2014 року із Додатком «Відомість на виплату грошей № 3 від 22 жовтня 2014 року, із підписами осіб про отримання грошових коштів, що підтверджує здійснення оплати саме 22 жовтня 2014 року;

- прибутковим касовим ордером № 4 від 21 листопада 2014 року, підставою виписки якого є надходження готівки з банку для виплати заробітної плати за першу половину листопада 2014 року у сумі 342 600,00 грн. та видатковим касовим ордером від 21 листопада 2014 року, підставою виписки якого є виплата заробітної плати за першу половину листопада 2014 року із Додатком «Відомість на виплату грошей № 4 від 21 листопада 2014 року, із підписами осіб про отримання грошових коштів, що підтверджує здійснення оплати сама 21 листопада 2014 року;

- прибутковим касовим ордером № 5 від 05 грудня 2014 року підставою виписки якого є надходження готівки з банку для виплати заробітної плати за листопад 2014 року у сумі 354 900,00 грн. та видатковим касовим ордером від 05 грудня 2014 року, підставою виписки якого є виплата заробітної плати за листопад 2014 року із Додатком «Відомість на виплату грошей № 5 від 05 грудня 2014 року із підписами осіб про отримання грошових коштів, що підтверджує здійснення оплати саме 05 грудня 2014 року;

- прибутковим касовим ордером № 6 від 22 грудня 2014 року, підставою виписки якого є надходження готівки з банку для виплати заробітної плати за першу половину грудня 2014 року у сумі 337 400,00 грн. та Видатковим касовим ордером від 22 грудня 2014 року підставою виписки якого є виплата заробітної плати за першу половину грудня 2014 року із Додатком «Відомість на виплату грошей № 6 від 22 грудня 2014 року із підписами осіб про отримання грошових коштів, що підтверджує здійснення оплати саме 22 грудня 2014 року;

Тобто, ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» сплачено працівникам усю суму грошових коштів, яку було отримано у банку для цієї мети, а відтак відсутні особи, яким не здійснено виплату.

В бухгалтерському обліку дана операція відображена в 2014 року проводкою Дт 661 «Розрахунки по заробітній платі» Кт 301 «Каса в національній валюті» на загальну суму 1 761 600,00 грн.

Суд встановив, що не заперечувалося відповідачем, що дані операції відображені у видаткових відомостях, в касовій книзі, в журналі реєстрації прибуткових і видаткових касових документів.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача про неналежне оформлення видаткових відомостей на видачу готівки кільком особам, оскільки у відомість не занесені паспортні дані осіб-отримувачів готівки з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.5. Постанови Національний банк від 15 грудня 2004 року № 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» (далі Постанова № 637), у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред'являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа.

Отже, внесення чи невнесення паспортних даних залежить від кількості осіб, на яких складена видаткова відомість, форма якої є Додатком 1 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, де у примітках вказано: За потреби в графі «Примітки» зазначаються реквізити пред'явленого документа.

З огляду на те, що у ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» складено відомості на кілька осіб, правомірно не вказано паспортні дані отримувачів.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, який вказує на фізичну неможливості видачі готівки з каси підприємства ОСОБА_3, яка є робітником дирекції ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» і відповідно до табелів обліку робочого часу знаходилась повні робочі дні на робочому місці у м. Запоріжжя, а працівники, прізвища яких містяться у видаткових відомостях, в Донецькій області в зоні АТО з огляду на те, що ситуація, яка склалася в регіоні проведення АТО, вимагала від позивача додаткових зусиль для забезпечення прав робітників на отримання заробітної плати, отже, відсутність відповідного оформлення відрядження ОСОБА_8 не може свідчити про відсутність факту виплати заробітної плати працівникам позивача та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Суд зазначає, що вказані обставини знаходяться поза межами податкового законодавства, у площині трудових взаємовідносин.

Також не приймаються судом висновки відповідача що відсутності у видаткових відомостях, наданих до перевірки, записів про отримання готівки за довіреностями, відбитків штампів, написів «Депоновано».

Судом встановлено, що відсутність довіреностей обумовлена отриманням готівки особисто робітниками, про що свідчать підписи робітників у відомостях. Надписів «Депоновано» не повинно бути, адже вся готівка була видана працівникам.

Податковим органом не заперечується, що до банку готівка не поверталась.

Суд вказує, що надпис «Депоновано» робиться виключно при поверненні невикористаної готівки (пункт 3.9. Постанови № 637) після закінчення встановлених строків виплат, повязаних з оплатою праці за видатковими відомостями, касир зобовязаний у видатковій відомості проти прізвища осіб, яким не здійснено виплату, поставити відбиток штампа або зробити напис «Депоновано».

Щодо перевищення терміну зберігання готівки у касі суд встановлює, що відповідно до пункту 2.10. Постанови № 637, підприємства мають право зберігати у своїй касі готівку, одержану в банку для виплат, що належать до фонду оплати праці, а також пенсій, стипендій, дивідендів (доходу), понад установлений ліміт каси протягом трьох робочих днів, уключаючи день одержання готівки в банку.

Готівка виплачена позивачем у день її отримання, що підтверджено первинними документами, долученими до матеріалів справи Позивачем.

Позивач надав пояснення, що податковим органом не враховано, що незважаючи на проведення бойових дій в Донецькій області, платник податків для виконання норм трудового законодавства та виплати заробітної плати своїм працівникам вживав усі можливі заходи, за наявності реальної загрози життю та здоровю, про що свідчать підписи працівників про фактичне отримання готівки; відсутність звернень з боку працівників щодо факту невиплати заробітної плати в правоохоронні органи, Державну інспекцію України з питань праці, в судові органи, прийнята податковим органом звітність 1-ДФ; факт утримання та виплати податків і зборів із виплаченої заробітної плати працівників Позивачем, що не спростовано та не заперечується Відповідачем.

Суд, дослідивши зазначені документи, приходить до висновку, що підтвердженим є факт видачі позивачем готівки працівникам у якості заробітної плати у відповідності до вимог, передбачених Постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №40/10320, недоведеності відповідачем перевищення ним залишку готівки в касі підприємства на суму 1 748 600,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дії чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено обґрунтованість висновків акту перевірки та винесення податкових повідомлень-рішень, не надано суду належних доказів. Натомість позивачем надані всі необхідні первинні документи та матеріали, які свідчать про обґрунтованість позиції та доводів ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС».

Згідно статті 2 КАСУ, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено наявність порушень, визначених в ОСОБА_8 від 03 грудня 2015 року №1193/08-28-22-01/34063592 про результати планової виїзної документальної перевірки ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» (код за ) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року.

Крім того, під час судового розгляду справи відповідачем не доведено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті законно та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх доказів та фактичних обставин, у звязку з чим позовні вимоги про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень рішень від 01 лютого 2016 року №, від 01 лютого 2016 року №, від 28 квітня 2016 року №, підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАСУ, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вищевикладеного, керуючись КАСУ, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 01 лютого 2016 року №, №, та від 28 квітня 2016 року №.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеренергосервіс» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 370 027 (триста сімдесят тисяч двадцять сім) гривень 23 копійок.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини 1 статті 254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами встановленими статтями 185-186 КАС України.

Суддя Д.В. Татаринов