Справа № 810/1894/17
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року № 810/1894/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Виноградова О.І., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора №1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

31 травня 2017 р. до Київського окружного адміністративного суду звернулося Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) з позовом до комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора №1 (далі - відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у сумі 140 362 грн 43 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив вимоги ст. 19 Закону України від 21 березня 1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон України № 875-ХІІ) і не забезпечив працевлаштування інвалідів згідно з встановленим законом нормативом, отже, зобов'язаний сплатити відповідачу передбачені законом адміністративно господарські санкції. Оскільки відповідач суму адміністративно-господарських санкцій самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача сум адміністративно-господарських санкцій разом з пенею.

Відповідач подав до суду письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на те, що відповідачем вжито всі передбачені законодавством заходи по забезпеченню і працевлаштуванню інвалідів.

15 червня 2017 р. представником відповідача подано до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с. 107).

Представник позивача проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Наявні матеріали справи свідчать про таке.

Відповідач є юридичною особою - працедавцем, який відповідно до ст. 18 Закону України № 875-ХІІ зобов'язаний створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

15 лютого 2017 р. відповідач подав до позивача звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 р. (форма № 10-ПІ), згідно з яким визначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача за 2016 р. становила 280 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 8 осіб, а кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України № 875-ХІІ, становить 11 осіб. Середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 46 269 грн 00 коп. (а.с. 6).

У зв'язку з несплатою відповідачем у добровільному порядку адміністративно-господарських санкцій та пені за не працевлаштування 3 інвалідів позивачем було подано даний позов до суду.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України № 875-ХІІ.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 Закону України № 875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України № 875-ХІІ відмова в укладенні трудового договору з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Як убачається зі ст. 18 Закону України № 875-ХІІ, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до вимог ст. 18-1 Закону України № 875-ХІІ обов'язок здійснювати пошук підходящої роботи для інваліда відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 18 Закону України № 875-ХІІ).

Згідно з вимогами ст. 18 Закону України № 875-ХІІ обов'язок відповідача створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, не супроводжується обов'язком відповідача здійснювати пошук інвалідів, адже в силу ст. 18-1 цього Закону таких обов'язок покладено на Державну службу зайнятості.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 19 названого Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

При цьому, відповідно до вимог ст. 20 Закону України № 875-ХІІ підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 р. №316 затверджено форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», яка заповнюється роботодавцями та подається ними до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті незалежно від місцезнаходження.

Згідно Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 р. за №316, у пункті 3 розділу ІІ форми вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України «Про зайнятість населення»), і за необхідності зазначаються категорії таких громадян.

Тобто, за своїм змістом звіт за формою №3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

Наявні матеріали справи свідчать про таке.

Як вже зазначалося, 15 лютого 2017 р. відповідач подав до позивача звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 р. (форма № 10-ПІ), згідно з яким зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача за 2016 р. становила 280 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 8 осіб, а кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України № 875-ХІІ, становила 11 осіб. Середньорічна заробітна плата штатного працівника становила 46 269 грн 00 коп. (а.с. 6).

Крім того, відповідач у січні-грудні 2016 р. подавав до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості звіти форми № 3 - ПН про наявність у нього вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями, зокрема, електрозварника ручного дугового зварювання, монтажника з/б конструкцій, арматурника, тощо.

Як убачається з цих звітів, відповідач повідомляв Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості про наявність у нього вакантних посад для працевлаштування інвалідів. Зокрема:

- у січні 2016 р. про наявність 6 вакансій (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у лютому 2016 р. - 6 вакансій (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у березні 2016 р. - 6 вакансій (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у квітні 2016 р. - 5 вакансій (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у травні 2016 р. - 5 вакансій (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у червні 2016 р. - 4 вакансії (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у липні 2016 р. - 4 вакансії (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у серпні 2016 р. - 3 вакансії (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у вересні 2016 р. - 3 вакансії (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями);

- у жовтні 2016 р. - 4 вакансії (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіямим);

- у листопаді 2016 р. - 3 вакансії (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіямим);

- у грудні 2016 р. - 3 вакансій (робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями) (а.с. 32-43).

Направлення позивачем до центру зайнятості звітів форми № 3 - ПН підтверджується також листом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 26 травня 2017 р. №735-05 (а.с. 31).

При вирішенні справи судом встановлено, що у період січень-грудень 2016 р. у позивача працювали інваліди, зокрема:

- ОСОБА_1, що підтверджується наказом від 4 липня 2016 р. № 75-К/02 та довідкою № 060282 (а.с. 111-112);

- ОСОБА_2, що підтверджується наказом від 1 вересня 2011 р. № 185-К/02 та довідкою № 107 (а.с. 113-114"а");

- ОСОБА_3, що підтверджується наказом від 2 липня 2009 р. № 60/04 та довідкою № 146671 (а.с. 116-115);

- ОСОБА_4, що підтверджується наказом від 23 листопада 2015 р. № 73-К/02 та довідкою № 0210968 (а.с. 117, 118);

-ОСОБА_5, що підтверджується наказом від 2 липня 2009 р. та довідкою № 234101 (а.с. 119-121);

- ОСОБА_6, що підтверджується наказом від 31 березня 2016 р. № 25-К/02 та довідкою № 0202848 (а.с. 122, 123);

- ОСОБА_7, що підтверджується наказом від 1 вересня 2011 р. № 179/К/02 та довідкою № 0518730 (а.с. 124-125);

- ОСОБА_8, що підтверджується наказом від 1 вересня 2011 р. № 185-К/02довідкою № 060438 (а.с. 114-114"а", 126);

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на роботу до відповідача, на оголошені останнім вакантні посади були направлені особи, яким встановлено інвалідність, а саме:

- 12 лютого 2016 р. ОСОБА_9, який відмовився від праці на підприємстві відповідача (а.с. 128);

- 31 серпня 2016 р. ОСОБА_10, що не відповідав вимогам для зайняття вакантної посади (а.с. 105-106);

- 23 вересня 2016 р., ОСОБА_11, який не відповідав встановленим вимогам для зайняття посади (умови праці не відповідали захворюванню) (а.с. 103-104);

Крім вказаних осіб, 27 квітня 2016 р. були направлені ОСОБА_12, яка не відповідала вимогам, а 14 листопада 2016 р. ОСОБА_13, який відмовився від посади (а.с. 91).

Викладене вище також підтверджується листом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 26 травня 2017 р. № 735-05 (а.с. 91).

З аналізу положень ст.ст. 18, 19, 20 Закону України №875-XII убачається, що на суб'єктів господарювання покладено обов'язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів і надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

При цьому, обов'язок суб'єктів господарювання щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком самостійно підбирати інвалідів на створені робочі місця.

Водночас, законодавець зобов'язує суб'єктів господарювання надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

Наведене свідчить, що відповідачем були виконані вимоги чинного законодавства щодо визначення кількості й створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та щодо щомісячного інформування центру зайнятості, про наявність вакансій, чим доводи позивача спростовуються, щодо невиконання нормативних приписів відповідачем й стягнення з останнього адміністративно-господарських санкцій та пені.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу, чого не було зроблено позивачем.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Виноградова О.І.