Справа № 182/1283/17
Суддя: Рибакова В. В.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 182/1283/17
Провадження № 2-а/0182/254/2017
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2017 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Нікопольського обєднаного Управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області про зобовязання призначити виплату пенсії за віком, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 10.03.2017 року звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України. Її трудовий стаж згідно записів у трудовій книжці та довідки про заробітну плату орієнтовно складає 30 років. На даний час вона не працює. З 2000 року вона постійно проживає у Державі Ізраїль, де прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. До виїзду за кордон вона проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. Таким чином при віці 69 років і страховому стажі 30 років, вона досягла усіх необхідних умов призначення їй пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», проте пенсія позивачу не призначалась та пенсійних виплат вона не отримувала.

Згідно постанови Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/50501/16-а) від 21.11.2016 року вирішено зобовязати ОСОБА_4 фонд України передати заяву ОСОБА_3 про призначення пенсії уповноваженому територіального управління для розгляду по суті. ОСОБА_3 отримала повторно лист від ОСОБА_4 фонду України від 06.02.2017 №720/Є-11 в якому повідомлено, що її заяву про призначення пенсії та додані документи направлені до головного управління ОСОБА_4 фонду України в Дніпропетровській області для подальшого спрямування до Нікопольського обєднаного управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області для розгляду по суті та прийняття рішення згідно чинного законодавства.

01.09.2016 року представник позивача особисто звернувся до Нікопольського обєднаного Управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області з заявою про призначення пенсії ОСОБА_3 за віком, разом з нотаріально посвідченою апостильованою копією паспорта та оригіналами усіх необхідних документів, які були надані для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом з вхідним номером про прийняття документів.

Однак листом № Є-167-1 від 06.09.2016 року Нікопольського обєднаного Управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області позивачу було відмовлено у призначенні виплати пенсії, посилаючись на те, що не має законних підстав для прийняття рішення про призначення пенсії ОСОБА_3, у звязку з тим, що позивач надала копії документів в порушення вимог п.2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Крім того, відповідач вимагає у позивача наявність паспорту або посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Вважає такі дії відповідача протиправними з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року визнано не конституційними положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та втратили силу з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення, тобто з 07.10.2009 року.

У даному рішенні Конституційним Судом України зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ССПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею І Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Відповідно до ст.ст. 2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 %, пенсія підлягає обовязковій індексації. Згідно ст.ст. 1, 2, 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів (у т.ч. пенсій), у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого органу, які виплачують за рахунок коштів ОСОБА_4 фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. За таких обставин, враховуючи неправомірність поведінки відповідача, відповідні пенсійні виплати мають бути поновлені, нараховані і виплачені позивачці з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

У звязку зі складністю даної справи та необхідністю особисто надавати пояснення у справі позивач просив суд не застосовувати до даної справи порядок скороченого провадження.

Просить суд зобовязати Нікопольське об'єднане управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області призначити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком з 01.09.2016 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позивач, представник позивача надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, та додаткові пояснення, згідно яких вважають відмову відповідача безпідставною, на позовних вимогах наполягають (а.с.72-74).

Представник відповідача надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, зазначив, що відповідач проти позову заперечує в повному обсязі (а.с.75,76). У матеріалах справи наявні письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.69,70), в яких посилається на те, що відповідно до п.2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ОСОБА_4 фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Мінюсті 31.07.2014 року, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах так і в копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, то разом з оригіналом трудової книжки надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію. До ОСОБА_4 фонду було подано тільки копія паспорту, копія ІПН, копія трудової книжки, копія довіреності. В заяві про призначення пенсії, а саме в п. 9 Позивачем зазначено, що за потреби, інші документи та/або оригінали доданих до заяви копій документів, необхідних для призначення пенсії будуть надані додатково за вимогою. Позивач замість надання відповідних оригіналів документів звернувся до суду з захистом порушеного права. Таким чином управління ОСОБА_4 фонду чітко дотримувалося Порядку № 22-1 та вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, яка з 2000 року постійно проживає у Державі Ізраїль, де прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується копією паспорта позивача (а.с.13-28). До виїзду за кордон позивач проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час вона не працює. Її трудовий стаж та вік згідно записів у трудовій книжці та довідки про заробітну плату (а.с.30-42,43) дає їй право на призначення пенсії.

Постановою Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/50501/16-а) від 21.11.2016 року (а.с.51-53) зобовязано ОСОБА_4 фонд України передати заяву позивача ОСОБА_3 про призначення пенсії уповноваженому територіального управління для розгляду по суті.

ОСОБА_4 фонду України від 06.02.2017 №720/Є-11 позивачу повідомлено, що її заява про призначення пенсії та додані документи направлені до головного управління ОСОБА_4 фонду України в Дніпропетровській області для подальшого спрямування до Нікопольського обєднаного управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області для розгляду по суті та прийняття рішення згідно чинного законодавства (а.с.56).

Як вбачається з вхідного штампу, 02.09.2016 року, а не 01.09.2016 року, як зазначено позивачем, представник позивача за довіреністю (а.с.60-62) звернувся до Нікопольського обєднаного Управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області з заявою про призначення пенсії ОСОБА_3 за віком, разом з нотаріально посвідченою апостильованою копією паспорта та оригіналами необхідних документів, які були надані для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом з вхідним номером про прийняття документів (а.с.44-46,58,59).

Листом № Є-167-1 від 06.09.2016 року Нікопольського обєднаного Управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області (а.с.47,48) позивачу було відмовлено у призначенні виплати пенсії, посилаючись на наступне.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, мають зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1.1-1.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління ПФУ від 25.1 1.2005 №22-1 (зі змінами та доповненнями від 07.07.2014 №13-1) та зареєстрованого в Мінюсті України 31.07.2014, заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління ОСОБА_4 фонду України у місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Заява про призначення пенсії працюючим особам подасться заявником до органу, що призначає пенсію, через уповноважену посадову особу підприємства, установи, організації за місцезнаходженням такого підприємства. За бажанням особи така заява може бути подана особисто за місцем проживання (реєстрації) або через представника, який ліс на підставі виданої

йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника.

Згідно п.1.7 цього ж Порядку заява може бути надіслана поштою крім випадків призначення (поновлення) пенсій. Відповідно п.2.22 за документ, що засвідчує місце проживання особи приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (разом з оригіналом). Згідно п. 2.23 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах та і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, то разом з оригіналом трудової книжки надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію. Враховуючи вищевикладене, та згідно наданих документів: копії довіреності від 09.08.2016р., копії довіреності від 01.09.2016р., копії паспорту ОСОБА_3 (АМ046631), копії ідентифікаційного номеру ОСОБА_3, копії трудової книжки ОСОБА_3, заяви про призначення пенсії ОСОБА_3 від 09.08.2016р., - призначити пенсію неможливо в звязку з відсутності,оригіналів документів. Також, для призначення пенсії ОСОБА_3, потрібно надати до управління її паспорт громадянина України або посвідку на постійне місце проживання в Україні, де повинна бути відмітка про місце її проживання в Україні.

Суд приходить до висновку, що такі дії відповідача є протиправними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів ОСОБА_4 фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У вказаному Рішенні зазначено, що п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості (стаття 22, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Проживаючи в Ізраїлі, позивач має такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання і, з врахуванням тієї обставини, що відповідачем було неправомірно відмовлено в призначенні пенсії позивачу з підстав відсутності паспорта громадянина України, що засвідчує особу на території України, або посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України.

Суд вважає відмову відповідача про призначення пенсії неправомірною, оскільки позивачем були подані документи, які підтверджують факт виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль, перебування на консульському обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, а також копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, дійсного до 29.05.2020 року (а.с.13-28).

Зважаючи на те, що відсутність паспорту громадянина України вказана відповідачем як підстава неможливості призначення пенсії за віком, суд доходить висновку про порушення прав позивача.

Позивач, крім зобовязання Нікопольського об'єднаного управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області призначити їй виплату пенсії за віком з дати першого звернення за призначенням пенсії у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, також просить провести індексацію і компенсацією втрати частини доходів.

Пунктом 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Позивач в позовних вимогах зазначає 01.09.2016 року як дату першого звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії. Однак, як вбачається з вхідного штампу Нікопольського обєднаного управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області позивач звернувся з заявою про призначення пенсії до відповідача 02.09.2016 року.

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо зобовязання призначити позивачу виплату пенсії за віком підлягають частковому задоволенню. Відповідача слід зобовязати призначити позивачу виплату пенсії за віком з 02.09.2016 року.

Згідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсацію виплачують за рахунок коштів ОСОБА_4 фонду України.

За таких обставин, призначення відповідних пенсійних виплат позивачу мають бути проведені з індексацією і компенсацією втрати частини доходів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9-15,17,18,94,99,159-163,167,183-2,244-2 КАС України, ст.ст. 19,24,46,152 Конституції України, ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.5 Закону України «Про громадянство», Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, Рішення Європейського суду з прав людини у Справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) від 7 листопада 2013 року (остаточне 07/02/2014), ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст..1,2,6 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобовязати Нікопольське об'єднане управління ОСОБА_4 фонду України Дніпропетровської області призначити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком з 02.09.2016 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В іншому відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: ОСОБА_1