Справа № 808/115/17
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2017 року о 12 год. 10 хв.Справа № 808/115/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

за участю секретаря Батигіна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , м.Мелітополь,

до: Військової частини НОМЕР_1 , м.Мелітополь,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо не включення позивача до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частин) на виплату матеріальної допомоги за 2016 рік; зобов`язати відповідача включити позивача до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) на виплату матеріальної допомоги за 2016 рік; стягнути на користь позивача з відповідача матеріальну допомогу у сумі 11523 грн. 52 коп.

В обґрунтування позову та додаткових письмових пояснень (вх.№14146 від 18.05.2017) посилається, серед іншого, на приписи Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 (далі Інструкція №260), пунктом 33.1. якої передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Керуючись вищевказаним наказом, позивач, як військовослужбовець, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира військової частини з правової роботи-начальника юридичної групи, звернувся до відповідача із рапортом від 21.12.2016 про надання дозволу на отримання матеріальної допомоги. При цьому позивач стверджує, що згідно резолюції на поданому рапорті, позивачу наданий дозвіл на отримання матеріальної допомоги. Однак, позивача не було включено до наказу командира військової частини на виплату матеріальної допомоги №247 від 23.12.2016, у зв`язку з чим йому не було виплачено матеріальну допомогу. Разом з тим позивач звертає увагу, що згідно пункту 31 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №247 від 23.12.2016 виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань 27 військовослужбовцям. Вважає такі дії відповідача протиправними. Враховуючи наведене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Позивачем подано заяву (вх. №16108 від 06.06.2017), якою просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях (вх. №2505 від 30.01.2017) та додаткових письмових поясненнях(вх. №16079 від 06.06.2017). Подав заяву (вх. №16172 від 07.06.2017), якою просить розглядати справу без його участі та відмовити у позові.

В обґрунтування заперечень, зазначає серед іншого, що п.1 ст. 51 Бюджетного кодексу України передбачено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. При цьому п.33.3 Інструкції №260, на яку посилається позивач, також встановлено, що розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. Також, встановлено, що до місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, не включається винагорода, яка входила до розміру грошового забезпечення позивача, а тому максимальна можлива сума матеріальної допомоги позивачу для вирішення соціально-побутових питань може бути 7311 грн. 88 коп., а не 11523 грн. 52 коп., як вважає позивач.

Дослідивши наявні матеріали та фактичні обставини справи, перевіривши їх наявними у справі доказами, суд з`ясував наступне.

Як свідчать матеріали справи, майор юстиції ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України (а.с.7).

21 грудня 2016 року позивачем поданий рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 про надання дозволу на отримання матеріальної допомоги вх. 1244 від 21.12.2016 (а.с.6).

До наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) на виплату матеріальної допомоги позивача не включено та вказана допомога виплачена позивачу не була.

Вважаючи дії відповідача щодо не включення позивача до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) на виплату матеріальної допомоги за 2016 рік протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» N 2011-XII від 20.12.1991 (далі Закону №2011), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону №2011, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 33.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства оборони України N 260 від 11.06.2008 (далі Інструкція №260), передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно п. 33.2 Інструкції №260, матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до п. 33.3 Інструкції №260, розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Наказом Міністерства оборони України № 375 від 22.07.2016 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 27.01.2016 №44» (а.с. 17), пункт 3 наказу Міністерства оборони України від 27.01.2016 №44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» викладено в наступній редакції:

«3. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі матеріальна допомога) виплачувати в розмірі, що не перевищує розмір місячного грошового забезпечення військовослужбовця.

Видання наказів та виплату матеріальної допомоги здійснювати в межах фонду грошового забезпечення виключно за наявності залишків коштів на реєстраційних рахунках в порядку, передбаченому пунктом 1 цього наказу.»

Пунктом 1 наказу Міністерства оборони України №445 від 27.01.2016 передбачено, що витрати на грошове забезпечення військовослужбовців здійснювати за нормами, установленими законодавством України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такого порядку щодо виплат:

у першу чергу щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції;

у другу щомісячне грошове забезпечення іншим військовослужбовцям та розрахунки зі звільненими військовослужбовцями;

у третю грошова допомога для оздоровлення;

у четверту інші одноразові додаткові види грошового забезпечення (за наявності коштів).

Отже, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, передбачена п. 33.1 Інструкції №260, відповідно до п. 1 наказу Міністерства оборони України №44 від 27.01.2016 є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яке виплачується в останню чергу за наявності коштів.

Тобто, на рівні Міністерства оборони України виділення окремих коштів на виплату матеріальної допомоги всьому особистому складу не було. Натомість передбачено, що за рішенням командира частини вибірково може здійснюватися виплата матеріальної допомоги за рахунок залишків коштів.

Наданими відповідачем суду документами (довідкою про фінансування та видатки на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям вч НОМЕР_1 та звітом про касові видатки за грошовим забезпеченням військовослужбовців вч НОМЕР_1 ) підтверджується той факт, що фінансування, що надходило відповідачеві протягом січня-жовтня 2016 року на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям (КЕКВ 2112) використовувалось в межах кошторису у повному обсязі на виплату щомісячного грошового забезпечення, розрахунку зі звільненими, грошової допомоги на оздоровлення, та винагороди учасникам АТО. Окремо кошти для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не надходили, однак за умови завершення виплати грошової допомоги для оздоровлення всім військовослужбовцям та надходження коштів у розмірі, який би перевищив потребу у виплаті щомісячного грошового забезпечення, могли б виникнути умови для здійснення матеріальної допомоги.

Однак, як зазначив відповідач у додаткових поясненнях вх. №16079 від 06.06.2017, у зв`язку із значним підвищенням розмірів грошового забезпечення, наявний фінансовий ресурс, затверджений в Державному бюджеті Міністерства оборони України на 2016 рік, не дозволяв проводити видатки на виплату матеріальної допомоги всім військовослужбовцям. Протягом листопада-грудня 2016 року було отримане фінансування, яке з урахуванням залишку на початок листопада 2016 року дозволило здійснити першочергові виплати, в тому числі: щомісячного грошового забезпечення, розрахунки звільнених, виплатити винагороду за участь в АТО. Після проведення всіх обов`язкових виплат з`явилась можливість надати матеріальну допомогу декільком військовослужбовцям, які звернулись за її отриманням з наданням доказів скрутного становища, що підтверджується наданим відповідачем суду списком. Таким чином, як зазначає відповідач та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з обмеженістю фінансового ресурсу, виділеного військовій частині НОМЕР_1 на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям протягом 2016 року, забезпечити виплату матеріальної допомоги всім без винятку військовослужбовцям не було можливості. В окремих випадках командиром військової частини за обґрунтованими клопотаннями військовослужбовців приймались рішення про виплату матеріальної допомоги. Подаючи рапорти про надання матеріальної допомоги на розгляд командиру військової частини, військовослужбовці зазначали поважні причини та на підтвердження додавали документи.

Як слідує з матеріалів справи, позивач подав рапорт про надання матеріальної допомоги без конкретизування причин, не додавши підтверджувальних документів щодо наявного скрутного становища.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо не включення позивача до наказу командира військової частини на виплату матеріальної допомоги за 2016 рік, з огляду на що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 11, 71, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В. Стрельнікова