Справа № 815/4246/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" червня 2017 р. м. Київ К/800/53421/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Загороднього А.Ф., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області, третя особа - ОСОБА_4 про скасування постанови, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - Товариство) звернулось з позовом до відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області (далі - ВДВС), третя особа - ОСОБА_4 в якому просило скасувати постанову відповідача від 9 лютого 2012 року № 30908821 в частині накладення арешту на нерухоме майно (квартиру), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна постанова, нерухоме майно, квартира відповідно).

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що спірна постанова не ґрунтується на вимогах закону та винесена з порушенням прав Товариства, у зв'язку з чим останнє просило про задоволення позову.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд виходив з того, що спірна постанова ВДВС прийнята до здіснення державної реєстрації іпотеки за позивачем, а тому є правомірною і скасуванню не підлягає.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що 12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір факторингу, за яким останньому передано право вимоги за іпотечним договором, предметом якого виступає квартира, а боржником є третя особа.

В подальшому, 9 лютого 2012 року відповідачем накладено арешт на вказане нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

В свою чергу, державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою здійснена 3 липня 2012 року, а іпотекодержателем вказано Товариство.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV, чинний у період спірних правовідносин).

Відповідно до частин 1, 5 статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Водночас, статтею 54 Закону № 606-XIV встановлено певні особливості звернення стягнення на заставлене майно, згідно частин 1, 8 якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Частинами 6, 7 статті 3 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV, в редакції періоду спірних правовідносин) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Одночасно, за приписами частини 1, абзацу 1 частини 2 статті 4 Закону № 898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя, в якому зазначається така інформація.

Системний аналіз наведених правових норм Законів № 606-XIV і № 898-IV з урахуванням їх юридичних зв'язків дає підстави колегії суддів для висновку, що у правовідносинах стосовно примусового звернення стягнення на заставлене майно, яке є предметом іпотеки, положення цих актів законодавства підлягають субсидіарному застосуванню. При цьому, державний виконавець, розпочинаючи процедуру звернення стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки) повинен враховувати правило пріоритету іпотеки, яке застосовуються з моменту державної реєстрації такої і стосується вимог інших осіб на це саме майно, які не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Необхідно врахувати і те, що за змістом наведених положень законодавства державній реєстрації підлягає саме обтяження нерухомого майна іпотекою.

У даному випадку, державна реєстрація обтяження майна іпотекою на підставі повідомлення іпотекодержателя, яким є Товариство згідно договору факторингу здійснена 3 липня 2012 року, тоді як спірна постанова ВДВС прийнята раніше цієї дати.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не з'ясували на підставі якого виконавчого документу розпочате примусове виконання у межах котрого прийнята спірна постанова, а також не встановили, чи були зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги стягувача у цьому виконавчому провадженні на передане в іпотеку нерухоме майно.

Без з'ясування цих обставин справи висновки судів попередніх інстанцій про порушення відповідачем прав Товариства, як іпотекодержателя на задоволення забезпечених предметом іпотеки вимог є передчасними.

З огляду на викладене, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення по суті цього спору не можна визнати законними, а тому такі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки, згідно з положеннями частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: А.Ф. Загородній

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк