Справа № 813/1683/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року № 813/1683/17

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Магиревич Ю.Д.,

представник позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправною та скасування постанови, зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

03 травня 2017 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 (надалі по тексту ОСОБА_3, позивач) до Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі по тексту - відповідач), у якій просить:

-визнати протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року «Москаленко та інші проти України» в повному обсязі, відносно ОСОБА_3;

-визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №39397958 від 30.11.2015 року з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко проти України»;

-зобовязати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко проти України» в повному обсязі.

Ухвалою судді від 04.05.2017 року відкрито провадження, у справі. Хід розгляду справи відображений в ухвалах суду.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Європейського суду з прав людини №1270/12, виданим 18.07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України», де позивач є одним із заявників, зобовязано державу виконати рішення національного суду, а саме постанову Сихівського районного суду м.Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010 про зобов'язання управління Пенсійного фонду України Галицького району м.Львова провести перерахунок та виплату ОСОБА_3 основної пенсії інвалідам та додаткової за період з 25.01.2009 року відповідно до ст.ст.50 та 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». В ході виконання зазначеного рішення суду на користь позивача було перераховано кошти на відшкодування моральної шкоди, призначеної рішенням ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України», за тривале невиконання постанови Сихівського районного суду м.Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010, пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського сушу з прав людини у справі «Москаленко проти України» та заборгованість за рішенням національного суду до листопада 2011 року. Однак, згідно відповіді заступника директора Департаменту державної виконавчої служби - начальника відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 07 квітня 2017 року №9484-0-33-17/20.1-38/23 на адвокатський запит представника позивача від 03.04.2017 року, постановою державного виконавця від 30.11.20.15 року було закінчено виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12, виданим 18 .07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України». В обгрунтування підстав для закінчення виконавчого провадження в листі зазначено пункт 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та пункт 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду прав людини». Позивач вважає дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 у справі «Москаленко проти України» неправомірними та постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30.11.2015 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12, виданим 18.07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України», такою, що підлягає скасуванню. Оскільки, виконавче провадження закінчено, незважаючи не те, що постановою Сихівського районного суду м.Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010 управління Пенсійного фонду України Галицького району м.Львова було зобовязане вчинити дії з перерахування та виплати пенсії починаючи з 25.01.2009 року без обмеження її терміном дії. Це рішення національного суду є таким, що не скасовано, а тому обовязкове для виконання. Таким чином просить позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

На заперечення позовних вимог представником відповідача було надано суду усні заперечення проти позову, у яких він зазначив, що оскаржувана постанова прийнята, з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак, підстави для її скасування відсутні. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просила позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив та просив суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Москаленко та інші проти України», у своєму рішенні від 18.07.2013 року постановив:

а)протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

б)зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Одним із рішень національних судів, яке мало бути виконано Україною, відповідно до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини, є прийнята на користь ОСОБА_3 постанова Сихівського районного суду м.Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010 про зобов'язання управління Пенсійного фонду України Галицького району м.Львова провести перерахунок та виплату ОСОБА_3 основної пенсії інвалідам та додаткової за період з 25.01.2009 року відповідно до ст.50. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

В ході виконання зазначеного рішення суду на користь позивача було перераховано кошти на відшкодування моральної шкоди, призначеної рішенням ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України», за тривале невиконання постанови Сихівського районного суду м.Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010, пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського сушу з прав людини у справі «Москаленко проти України» та заборгованість за рішенням національного суду до листопада 2011 року.

Зокрема, 16.08.2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №39397958) по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12, виданого 18.07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України».

Так, на виконання вказаного рішення позивачу були здійснені наступні виплати:

-платіжним дорученням Міністерства юстиції України №4053 від 08.10.2013 року перераховано кошти у розмірі 21 696,20 грн., як виплати справедливої сатисфакції;

-платіжним дорученням Міністерства юстиції України №6756 від 30.09.2014 року перераховані кошти, як пеня за рішенням Європейського суду з прав людини №1270/12, виданого 18.07.2013 року, у розмірі 75,82 грн.;

-платіжним дорученням Міністерства юстиції України №2206 від 22.09.2015 року перераховані кошти, як заборгованість за рішенням національного суду, у розмірі 105 303,25 грн.;

30.11.2015 року постановою державного виконавця було закінчено виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12, виданим 18.07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України».

Вважаючи вищевказану постанову неправомірною та такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства, ОСОБА_3 звернулася з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 21.04.1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі по тексту - Закон № 606-XIV).

Статтею 1 Закону №606-XIV встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно пункту 9 частини 2 статті 17 Закону №606-XIV підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до статті 2 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (надалі по тексту - Закон №3477-IV) рішення (остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Протягом десяти днів від дня отримання повідомлення суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: надсилає стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження (ч.1 ст.7 Закону №3477-IV).

Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Закону №3477-IV виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Зі змісту спірної постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2015 року вбачається, що вона винесена на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 та статті 50 Закону №606-XIV.

За приписами пункту 8 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до статті 50 Закону №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку, стаття 49 Закону №606-XIV визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми статті 50 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2015 року, вона містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом.

Тобто, виконавче провадження закінчено, незважаючи не те, що постановою Сихівського районного суду м.Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010 управління Пенсійного фонду України Галицького району м.Львова було зобовязане вчинити дії з перерахування та виплати пенсії починаючи з 25.01.2009 року без обмеження її терміном дії. Це рішення національного суду є таким, що не скасовано, а тому обовязкове для виконання.

Також у відповіді заступника директора Департаменту державної виконавчої служби - начальника відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 07 квітня 2017 року №9484-0-33-17/20.1-38/23 на адвокатський запит представника позивача від 03.04.2017 року, міститься посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження: «ОСОБА_4 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 року №43500-0-61-14/12.0.1, яким повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі «Великода проти України», у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необгрунтовану. Європейський суд дійшов висновку «що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни. Відповідно обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці».

Відтак, обгрунтовуючи свою правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на дві обставини: фактичне виконання рішення національного суду, та висновки Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України».

Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як наявність правових висновків Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України», то необхідно зазначити, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», не передбачає можливості розширеного або ж суб'єктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі Великода проти України», яке відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, можуть бути застосовані при вирішенні спору по суті щодо правовідносин, які є аналогічними за своє суттю з описаними у такому рішенні, та стосуються визначення порушення певної статті Конвенції. Тобто, наявність рішення Європейського суду з прав людини за іншою справою, де містяться відповідні правові висновки та узагальнення, саме по собі не може шлятись підставою для закінчення виконавчого провадження.

Окрім цього, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні №1270/12, виданим 18.07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України», дав правову оцінку факту припинення виплати пенсії з липня та листопада 2011 року.

Так, у рішенні вказано «Стосовно заяви №41016/12 Уряд надав документи, які підтверджують, що виплату частини боргу за рішенням суду було здійснено до листопада 2011 року; стосовно заяви №52222/12 надані документи свідчать, що заборгованість за рішенням суду була частково сплачена до липня 2011 року. У заяві №41356/12 підтвердження виконання рішення було відсутнє. Таким чином. Уряду не вдалося довести той факт, що виплата була проведена в повному обсязі».

« 21. Суд зазначає, що рішення, про які йдеться, були остаточними і підлягали виконанню, але не виконувалися державними органами протягом тривалого періоду часу, за що вони залишаються відповідальними. У подібній справі Судом було встановлено, що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію (див. рішення від 11 червня 2013 року у справі «Цибулько та інші проти України» (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11, пункт 14). Більш того, Суд нагадує про свою усталену практику, згідно з якою нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання (див. рішення від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine) заява № 18966/02, пункт 55). Тому Суд відхиляє заперечення Уряду щодо прийнятності скарг заявників, і зазначає, що вищезгадані скарги не є явно необгрунтованими відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції. Він також зазначає, що ці скарги не є неприйнятими з будь-яких інших підстав. Тому вони повинні бути визнані прийнятими.

22. Беручи до уваги свою усталену практику з цього питання (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_5 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov), заява № 40450/04 пп. 56-58 та 66-70), Суд постановляє, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Суд також вважає, що було порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням».

Як вбачається, із листа Галицького обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова від 03.04.2017 року №42/03-16 на адвокатський запит представника позивача вбачається, що виплати позивачу належного розміру пенсії були припинені вже з 01 вересня 2011 року, тобто навіть до листопада 2011 року.

Таким чином, відсутнє підтвердження виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати позивачу належного розміру пенсії, що доводить бездіяльності з боку Державної виконавчої служби України по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року в частині виконання рішення національних судів у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, як: надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-11)».

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не перевірено фактичне виконання рішення суду та передчасно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2015 року, на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV.

Обов'язковість виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України встановлено статтею 2 Закону №3477-IV.

У рішенні від 30.06.2009 року №16-рп/2009 Конституційний суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України; обов'язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя. Конституційний суд України вважає, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Як роз'яснив Верховний Суд України, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції. Невиконання судових рішень негативно впливає на авторитет судової влади, оскільки в цьому разі не досягається кінцева мета правосуддя. Це призводить до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Частиною 1 статті 11 Закону №606-ХІV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, відповідач при проведенні виконавчих дій щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 року №1270/12 «Москаленко та інші проти України», діяв не у межах та не у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», що призвело до фактичного невиконання в повному обсязі рішення суду, винесеного відносно ОСОБА_3

Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визнання визнати протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року «Москаленко та інші проти України» в повному обсязі, відносно ОСОБА_3 та визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №39397958 від 30.11.2015 року з примусового з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко проти України», підлягають задоволенню.

Крім того, для повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині зобов'язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко проти України» в повному обсязі.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Частиною 1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не спростовано встановлені судом обставини та не доведено правомірності своїх дій та прийнятого рішення, а отже суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року «Москаленко та інші проти України» в повному обсязі, відносно ОСОБА_3.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №39397958 від 30.11.2015 року з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко проти України».

Зобовязати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко проти України» в повному обсязі.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 26 червня 2017 року.