Справа № 344/3279/17
Суддя: Польська М. В.
Дата ухвалення: 2017-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/3279/17
Провадження № 2-а/344/734/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Польської М.В.,

секретаря Мічута Т.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду справу за адміністративним позовом ПП «Термобуд» до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа - Департамент містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міськради, про скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

В С Т А Н О В И В:

ПП «Термобуд» звернулося в березні 2017 року в суд з адміністративним позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.02.2017 року № 139 Про скасування містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки № 212-31.2.1-01 від 02.12.2016 року, виданих приватному підприємству «Термобуд» на будівництво господарського блоку для існуючого багатоквартирного житлового будинку на вул. Вовчинецькій 25 в м. Івано-Франківську.

Ухвалою суду від 31.05.2017 року до участі у справі залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міськради.

В судовому засіданні представник позивача вимоги адміністративного позову підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову заперечив.

Третя особа в судові засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір виник з приводу прийняття рішення виконкому.

Так, відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.02.2017 року № 139 «Про скасування містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки» було скасовано містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки № 212-31.2.1-01 від 02.12.2016 року, виданих приватному підприємству «Термобуд» на будівництво господарського блоку для існуючого багатоквартирного житлового будинку на вул. Вовчинецькій 25 в м. Івано-Франківську (а.с.8).

Обґрунтовуючи вимоги позову, позивач у позові та його представник у засіданнях зазначив про те, що дане рішення не містить жодного обґрунтування причин скасування містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, не враховано органом місцевого самоврядування і те, що у позивача є договір оренди даної земельної ділянки під будівництвом з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, який додатковою угодою від 26.04.2016р. саме міською радою продовжено до 26.04.2019р., а також що на підставі даних містобудівних умов і обмежень виданих 02.12.2016р., проведено експертизу проекта будівництва, вже була видана позивачу 17.01.2017р. Декларація про початок виконання будівельних робіт, а саме: на будівництво господарського блоку для існуючого багатоквартирного житлового будинку по вул.Вовчинецькій поруч будинку №25 в м.Івано-Франківську, який і збудовано в тих же розмірах, виготовлено тех..паспорт, тільки відсутня ще Декларація про завершення будівельних робіт. Самі ж містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки є складовими вихідних даних за ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і вичерпали свою дію з моменту: розроблення проектної документації з будівництва обєкту, проведення її експертизи, реєстрацією Декларації про початок будівельних робіт та проведення робіт по будівництву. А тому, за вимогами ст.26, 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», які дотримані позивачем, натомість повна наявна необґрунтованість рішення, що оспорюється, та відсутність прав органу місцевого самоврядування на скасування рішень на підставі яких уже виникли правовідносини за рішенням КСУ від 16.04.2009р. у справі №7-рп/2009, ст.19 Конституції України, ст.4,11,59, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», позовні вимоги слід задовольнити.

Судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.02.2017 року № 139, дійсно не містить ні наведення підстав, ні обґрунтування таких причин скасування містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, які видані позивачу 02.12.2016р., на спростування цього відповідачем не надано жодних доказів.

Попередньо, 12.02.2010р. між Івано-Франківською міською міською радою як орендодавцем та ПП «Термобуд» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0.1925га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, який додатковою угодою від 26.04.2016р. укладеною цією ж міською радою, продовжено до 26.04.2019р. (а.с.9-11), зареєстроване право користування (а.с.72-73).

02.12.2016р. позивачу було видано Містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки № 212-31.2.1-01 від 02.12.2016 року, на будівництво господарського блоку для існуючого багатоквартирного житлового будинку на вул. Вовчинецькій 25 в м. Івано-Франківську на цій же орендованій земельній ділянці площею 0.1925га, площею забудови 144.8 м.кв., які затверджені керівником Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міськради (а.с.14-15). Забудова містила 6 обєктів у господарському блоці (а.с.82-83)

На підставі даних містобудівних умов і обмежень, виданих 02.12.2016р., позивачем замовлено проект та проведено експертизу проекта будівництва площею забудови 144.8 м.кв. (а.с.87-91, 96-101), була видана позивачу 17.01.2017р. Декларація про початок виконання будівельних робіт, а саме: на будівництво господарського блоку (комори) площею забудови 144.8 м.кв. для існуючого багатоквартирного житлового будинку по вул.Вовчинецькій поруч будинку №25 в м.Івано-Франківську (а.с.12-13).

Станом на час прийняття оспорюваного рішення виконкому позивачем вже було збудовано господарський блок в тих же розмірах, виготовлено тех..паспорт на громадський блок (6 комори) поруч буд.№25 по вул.Вовчинецька (а.с.16-20), однак не отримано ще Декларацію про завершення будівельних робіт.

При цьому, як вбачається з матеріалів даної справи інвесторами в будівництво господарського блоку для існуючого житлового будинку виступили 6 осіб, що є власниками квартир будинку по вул.Вовчинецька 25А (а.с.103), інші мешканці даного будинку та двох сусідніх, не заперечили щодо такого будівництва (а.с.95, 102).

Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача вказав на те, що 10.02.2017р. було встановлено представниками Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міськради порушення будівництва позивачем, а саме у даних 6 коморах, незмінною площею забудови, двері є не вузькими як для комори, а широкими як для гаражу, а також до виконкому звернувся ОСОБА_3 (як зясовано судом це син одного з власників квартир у багатоквартирному житловому будинку №25А) про порушення будівництва господарського блоку позивачем (а.с.45, 50), що на переконання відповідача було достатньою підставою скасування оспорюваним рішенням таких містобудівних умов і обмежень, виданих позивачу 02.12.2016р.

Коректуру проекту будівництва щодо ширини дверей у 6-ти коморах, позивачем проведено (а.с.92-94). Як зясовано у представника позивача, відповідач жодним чином не зясовував у ПП «Термобуд» наявність такої коректури та не отримував жодних пояснень перед ухваленням оспорюваного рішення щодо підстав відхилення замовника від будівництва, яке встановлено судом стосується тільки ширини дверей, як і не повідомляв позивача про винесення проекту такого рішення МВК, іншого матеріали справи не містять.

Заслухавши пояснення сторони відповідача на обґрунтування законності та правомірності скасування відповідачем містобудівних умов і обмежень, суд критично оцінює такі доводи як безпідставні, враховуючи таке.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності врегульовано Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (надалі Закон № 3038-VI), який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

У пункті 8 частини 1 статті 1 Закону № 3038-VI визначено поняття містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Відповідно до ст.6 Закону № 3038-VI, управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 13 Закону України «Про архітектурну діяльність», до уповноважених органів містобудування та архітектури належать : центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури; орган державного архітектурно-будівельного контролю; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури; структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад. Органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону № 280/97-ВР. З питань делегованих повноважень, передбачених підпунктом "б" частини першої статті 31 Закону № 280/97-ВР, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад підконтрольні відповідним органам виконавчої влади.

Частинами 2 та 3 статті 8 Закону № 3038-VI передбачено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Статтею 26 цього Закону передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

У частині 5 цієї статті визначено, що проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку : 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно ст. 29 цього ж Закону, основними складовими вихідних даних є : 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Частиною 2 цієї статті передбачен6о, що фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі. Перелік об'єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Розгляд заяви і надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх наданні здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом семи робочих днів з дня реєстрації заяви. Рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. До містобудівних умов та обмежень можуть включатися вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень. Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об'єкта незалежно від зміни замовника.

Зміни до містобудівних умов та обмежень можуть вноситися тільки за згодою замовника.

Завдання на проектування об'єктів будівництва складається і затверджується замовником за погодженням із проектувальником. Завдання на проектування визначає обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень об'єкта будівництва, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва і складається з урахуванням технічних умов, містобудівних умов та обмежень.

Наведені вище правові норми передбачають етапи здійснення проектування та будівництва об'єктів (які в контексті даної розглядуваної адміністративної справи дотримані позивачем), а також обов'язок спеціально уповноваженого органу містобудування та архітектури визначити відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Беручи до уваги встановлені судом обставини та норми Закону № 3038-VI, яким на спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури покладено обов'язок визначити відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, після чого останній приймає рішення про надання або про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень, а слід наголосити про наявний обов'язок Департаменту містобудування та архітектури з'ясувати відповідність намірів будівництва вимогам містобудівної документації, проте його передчасні не перевірені належним чином висновки про наявність порушення будівництва позивачем призвели до прийняття рішення, що оскаржується та як наслідок звернення до суду за захистом прав.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Конституції України, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон № 280/97-ВР.

Згідно ст. 4 Закону № 280/97-ВР, місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах : народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 11 цього Закону, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. (положення частини першої статті 11 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.2000 року N 1-рп/2000). Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі Справа «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04)71 вказав, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява № 36548/97, п.58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.58, а також рішення у справі«Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Отже, навіть зважаючи якщо б було прийнято відповідачем попередньо помилкове рішення, щодо дозволу на таке будівництво та надання земельної ділянки під це, щоб потягло скасування містобудівних умов і обмежень, хоча судом такого не зясовано, то їх скасування не є пропорційним втручатися в нове право, яке вже набуте особою, а в даному спорі позивачем, який покладався на легітимність добросовісних дій державного органу.

Разом з тим є також висновок Конституційного Суду України, викладений у рішенні від 16.04.2009 у справі № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) та зазначає при цьому наступне.

Конституційний Суд України у згаданому рішенні вказав, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Як вже зазначалось вище, після отримання позивачем містобудівних умов та обмежень, позивач вчинив ряд дій та збудував обєкт, а тому з врахуванням наведених вище правових норм, рішень Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, яке жодним чином не є обґрунтованим (як у тексті самого рішення, так і в отриманих судом поясненнях), жодних суттєвих порушень будівництва (окрім в частині ширини дверей до приміщень) судом також не було встановлено, підлягає скасуванню, оспорювань рішення відповідача.

При цьому, у матеріалах справи також міститься заява особи, що зверталася до відповідача зі скаргами на невідповідність будівництва позивачем, про відмову від поданих ним заяв про наявність таких порушень будівництва (а.с.86).

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України , у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони : 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проте, при прийнятті оскаржуваного рішення, крім посилання на ст. 52 Закону № 280/97-ВР, жодних обґрунтувань наведено не було, як і не було враховано інших обставин, які перевіряє суд даючи правову оцінку рішенню суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням вимог ст. 71 КАС України, представником відповідача не було надано доказів, які спростовують доводи позивача. Таких доказів не було надано також третьою особою, яка так і не зявилась до суду для надання пояснень, в тому числі по виявлених ними ніби-то порушень.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст..2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Отже, суд має встановити порушення прав саме тієї особи, що звертається до суду за їх захистом. В даному спорі, факт порушення прав позивача рішенням відповідача встановлено.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про регулювання містобудівної документації, статтями 2, 7, 8, 9, 11, 17,18, 71, 158, 159, 160-163, ч.2 ст.171-2, 254 КАС України, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області,суд,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.02.2017 року № 139 Про скасування містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки № 212-31.2.1-01 від 02.12.2016 року, виданих приватному підприємству «Термобуд» на будівництво господарського блоку для існуючого багатоквартирного житлового будинку на вул. Вовчинецькій 25 в м. Івано-Франківську.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, але якщо апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається через Івано-Франківський міський суд протягом 10 днів з дня її проголошення, а у разі прийняття постанови в письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Польська М.В.