Справа № 806/2234/16
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Капинос О.В.
Суддя-доповідач:Бучик А.Ю.
ПОСТАНОВА

іменем України

"26" червня 2017 р. Справа № 806/2234/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бучик А.Ю.

суддів: Майора Г.І.

Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_3, Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "01" березня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Житомирської області визнання дій неправомірними, стягнення суддівської винагороди в розмірі 25329,05 грн. та середнього заробітку за весь час затримки ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними дій Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України неправомірними, стягнення заборгованості з суддівської винагороди за серпень-грудень 2014 р. та січень-березень 2015 р., стягнення середньомісячного заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 р. позов задоволено частково. Стягнуто з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_3 25 329,05 грн. (двадцять п'ять тисяч триста двадцять дев'ять гривень п'ять копійок) недоплаченої суддівської винагороди. Зобов'язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування апеляційного суду Житомирської області в сумі 25 329,05 грн. (двадцять п'ять тисяч триста двадцять дев'ять гривень п'ять копійок) для виплати ОСОБА_3 недоплаченої суддівської винагороди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3, Апеляційний суд Житомирської області, Державна судова адміністрація України просять постанову суду першої інстанції скасувати: позивачка - в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та ухвалити нове судове рішення в цій частині на її користь; Апеляційний суд Житомирської області, Державна судова адміністрація України - в частині задоволення позову та винести постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог через зменшення видатків на оплату праці та бюджетні обмеження, запроваджені Державою на вказані виплати.

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Апеляційні скарги Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області у період з 05 лютого 2003 року по 21 вересня 2016 рокую. Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року №1515-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено із займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року №189-к ОСОБА_3 відраховано зі штату Апеляційного суду Житомирської області.

При звільненні з публічної служби із позивачем проведено розрахунок сум до виплати, що викликало заперечення з боку ОСОБА_3, яка вважала наявність перед нею заборгованості з боку Апеляційного суду Житомирської області по виплаті недоплаченої суддівської винагороди за період з серпня 2014 року по березень 2015 року в сумі 25329,05 грн., про що звернулася до роботодавця із відповідною заявою.

12 жовтня 2016 року на адресу позивача від Апеляційного суду Житомирської області направлена відповідь №3-665/01-19/71/2016, якою у задоволенні заяви позивача відмовлено та роз'яснено, що у зв'язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік"", що набрав чинності 03 серпня 2014 року, абзацу 5 пункту 6-4 Прикінцевих положень зазначеного Закону та листа ДСА України від 13 серпня 2014 року №12-4002/14 встановлено обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати до кінця 2014 року. З 1 січня 2015 року вступив в дію Закон України від 28 грудня 2014року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який обмежував розмір суддівської винагороди до 31 березня 2015 року, а з 1 квітня 2015 року суддівська винагорода нараховувалася та виплачувалася відповідно до статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-УІІІ), що підтверджується листом ДСА України від 26 березня 2015 року №11- 5615/15 щодо суддівської винагороди.

Оцінюючи спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями пункту 14 статті 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до чинної у 2014 році частини 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Однак, 31 липня 2014 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон України №1622-VII).

Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 6-4, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі - Закон України №76-VIII) внесені зміни до Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", а саме: у статті 129 у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено.

З 1 січня 2015 року частина 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" діяла у наступній редакції: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Отже, Законом України №76-VIII з 1 січня 2015 року були зняті обмеження, встановлені частиною 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", щодо неможливості визначення іншими нормативно-правовими актами суддівської винагороди, з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень ряду нормативних актів України, у тому числі положень статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що ряд нормативних актів України, у тому числі положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З 1 квітня 2015 року Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" почав діяти у новій редакції, викладеній відповідно до Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

Виплата суддівської винагороди з 1 квітня 2015 року здійснювалася відповідно до статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

За правилами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом враховані положення інших міжнародних документів, яким оскаржувані дії відповідачів відповідають у повній мірі, зокрема рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані зі скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. Крім того, ЄСПЛ підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.

Подібні позиції ЄСПЛ висловив й у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася у державі.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи обмеження соціально-економічних прав інших осіб, зокрема, працівників державних органів та інших бюджетних установ, що мали місце у 2014, 2015 роках згідно Законів України №1622-VІІ від 31 липня 2014 року, №76-VІІІ від 28 грудня 2014 року, суд дійшов висновку, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності недонарахування суддівської винагороди за період з серпня 2014 року по березень 2015 року. При цьому не заслуговують на увагу доводи позивача, у тому числі з посиланням на частину 2 статті 6, частину 2 статті 19, статтю 129 та частину 1 статті 130 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та від 08 липня 2016 року №3-рп-2013.

За наведеного, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України задовольнити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "01" березня 2017 р. скасувати в частині задоволення адміністративного позову ОСОБА_3 та прийняти в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Ю.Бучик

судді: Г.І. Майор

С.М. Шевчук

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_3

3- відповідачам: Міністерство фінансів України вул.Грушевського, 12/2,м.Київ,01008 4 - Державна казначейська служба України вул.Бастіонна, 6,м.Київ,01601

5 - Державна судова адміністрація України вул.Липська,18/5,м. Київ,01601

6 - Апеляційний суд Житомирської області вул. С.Ріхтера, 24,м.Житомир,10008

- ,