Справа № 802/2105/16-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2105/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

21 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Сапальової Т.В. Матохнюка Д.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в м. Вінниці на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, стягнення шкоди, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2016 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, стягнення шкоди, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.05.2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Позивач та представник позивача заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили суду залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що 17.04.2016 року інспектором Управління патрульної поліції у м. Вінниці складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом CHRYSLER VOYAGER, номерний знак RDE02110, під час обгону, по вул. Тімірязєва, 58 в м. Вінниці, транспортного засобу FIAT DUCATO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який рухався в попутному напрямку, не дотримався інтервалу, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, від чого автомобілі отримали технічні пошкодження, чим порушив п. 13.3 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність по ст. 124 КУпАП.

Згідно даного протоколу у ОСОБА_2 було вилучено посвідчення водія та видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом. Вказаний протокол про адміністративне правопорушення направлено до Вінницького міського суду Вінницькій області для вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 у суді, було призначено судову автотехнічну експертизу для визначення ступеня його вини.

Згідно висновку експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 07.09.2016 року № 1409/16-21, в дорожній ситуації, яка відбулася 17.04.2016 року по вул. Тімірязєва, 58, причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди стали невідповідність дій водія автомобіля FIAT DUCATO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_5 технічних норм вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України.

14.09.2016 року, на підставі висновку автотехнічної експертизи, Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято постанову у справі № 127/8438/16-а про закриття провадження про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

Як слідує з відмітки на даній постанові, остання набрала законної сили 27.09.2016 року.

03.10.2016 року адвокат ОСОБА_3, який представляє інтереси ОСОБА_2, звернувся до Начальника Управління патрульної поліції у м. Вінниці із запитом, в якому просив: притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_5, який згідно висновку експерта та постанови суду винний у скоєнні ДТП; рішення по справі надати для вирішення питання про стягнення завданих внаслідок ДТП збитків; повернути ОСОБА_2 документи на право управління транспортним засобом. До вказаного запиту було додано протокол, який був складений відносно ОСОБА_2, копію висновку експерта та належним чином завірену копію постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 14.09.2016 року.

Вказаний запит з доданими документами Управління патрульної поліції в м. Вінниці отримало 06.10.2016 року.

18.10.2016 року, адвокат ОСОБА_2 ОСОБА_3 отримав відповідь, на свій письмовий запит від 03.10.2016 року, за підписом т.в.о. начальника управління патрульної поліції у м. Вінниці О.М. Семенюка, датовану 10.10.2016 року, в які було повідомлено, що інший учасник дорожньо-транспортної пригоди являється мешканцем Липовецького району Вінницької області, тобто на території яка перебуває поза межами обслуговування Управління патрульною поліції у м. Вінниці, та роз`яснено, що для виконання запиту необхідно звернутись до Управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. При цьому, жодної відповіді з приводу повернення посвідчення водія ОСОБА_2, адвокату ОСОБА_3 надано не було, як і не було його повернуто.

Разом з тим, як слідує з копії картки обліку адміністративного правопорушення, яка міститься в матеріалах справи, та не заперечується позивачем та його повноважним представником, вилучене посвідчення водія ОСОБА_2 отримав 15.11.2016 року.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями КУпАП, КАС України, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306.

Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію", поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені зокрема ст. ст. 124 126 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Статтею 265-1 КУпАП встановлено, що у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, працівник уповноваженого підрозділу тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Про тимчасове вилучення посвідчення водія робиться запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Водночас, після закінчення тримісячного строку тимчасового вилучення посвідчення водія, у випадках, якщо судом не прийнято рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом або якщо справа про адміністративне правопорушення не розглянута у встановлений законом строк, особа має право звернутися за отриманням вилученого документа. Таке звернення особи є обов'язковим для його виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення.

З аналізу вказаних норм КУпАП слідує, що вилучене посвідчення водія підлягає поверненню після закінчення тримісячного строку його тимчасового вилучення, у випадках, якщо судом не прийнято рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом або якщо справа про адміністративне правопорушення не розглянута у встановлений законом строк, при чому, тільки за зверненням особи.

Встановлено, що вперше із запитом до Управління патрульної поліції в м. Вінниці про повернення посвідчення водія ОСОБА_2, його адвокат ОСОБА_3 звернувся лише 03.10.2016 року.

В той же час, як слідує з копії картки обліку адміністративного правопорушення, яка міститься в матеріалах справи, та не заперечується позивачем та його повноважним представником, вилучене посвідчення водія ОСОБА_2 отримав 15.11.2016 року.

Колегія суддів критично оцінює твердження позивача, щодо його звернення до відповідача в липні - серпні 2016 року, оскільки доказів в підтвердження такого звернення суду не надано.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що в даному випадку мала місце бездіяльність відповідача щодо не повернення посвідчення водія ОСОБА_2 протягом одного місяця, тобто з часу звернення позивача про повернення посвідчення водія.

Вірним є також висновок суду першої інстанції, щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Управління патрульної поліції в м. Вінниці щодо не складення протоколу про адміністративне правопорушення на ОСОБА_5

Так, зі змісту постанови Вінницького міського суду Вінницькій області від 14.09.2016 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 127/8438/16-а про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності слідує, що в дорожній ситуації, яка відбулася 17.04.2016 року по вул. Тімірязєва, 58, причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди стали невідповідність дій водія автомобіля FIAT DUCATO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_5 технічних норм вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України.

Тобто, саме на ОСОБА_5 17.04.2016 року повинен був складений протокол про порушення Правил дорожнього руху, які спричинили зіткнення з транспортним засобом, яким керував позивач.

Як слідує із запиту представника позивача від 03.10.2016 року, у ньому він просив, окрім повернення посвідчення водія позивачу, притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за вчинення дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.04.2017 року.

Однак, у відповіді Управління патрульної поліції у м. Вінниці на вказаний запит зазначено, що інший учасник дорожньо-транспортної пригоди являється мешканцем Липовецького району Вінницької області, тобто на території яка перебуває поза межами обслуговування Управління патрульною поліції у м. Вінниці.

Отже, відповідач зіслався на неможливість складення ним протоколу про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_5, оскільки останній не проживає у місті Вінниці.

Колегія суддів критично оцінює твердження відповідача, щодо неможливості складення ним протоколу, зазначаючи наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Разом з тим, ч. 1 ст. 259 КУпАП передбачено, що з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення в разі неможливості скласти його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, порушника може бути доставлено в поліцію, в підрозділ Військової служби правопорядку у Збройних Силах України чи до органу Державної прикордонної служби України, штабу громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, чи громадського пункту з охорони громадського порядку поліцейським, посадовою особою Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, військовослужбовцем чи працівником Державної прикордонної служби України або членом громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а при порушенні законодавства про державну таємницю - до органів Служби безпеки України її співробітником. Доставлення порушника з числа кадрових співробітників розвідувального органу України при виконанні ним своїх службових обов'язків здійснюється тільки у присутності офіційного представника цього органу.

Тобто, нормами КУпАП передбачена можливість вчинення працівниками поліції активних дій за для складення протоколу про адміністративне правопорушення, якщо складення його є обов`язковим, а саме доставлення порушника, в даному випадку ОСОБА_5, в управління поліції.

Тому, в даному випадку мала місце бездіяльність Управління патрульної поліції у м. Вінниці, щодо не складення протоколу про адміністративне правопорушення, що мало місце 17.04.2016 року о 10-20 год. в м. Вінниці по вул. Тімірязєва, 58.

Стосовно заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача матеріальних збитків в розмірі 10150,00 грн. апеляційний суд зазначає наступне.

Так, частиною другою статті 21 КАС України встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Як зазначено вище, бездіяльність відповідача щодо не повернення посвідчення водія ОСОБА_2 мала місце протягом одного місяця.

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет на 2016 рік", а саме 1450 грн., а також не повернення посвідчення водія протягом одного місяця, сума матеріальних збитків, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить саме 1450 грн. (1450 х 1).

Стосовно заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1167, ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у п.п. 3, 4, 5 постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 № 5 та від 27.02.2009 № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до норм чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у звязку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням вище викладених норм та зясованих обставин суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає заподіяна йому відповідачем моральна шкода. Ним не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у звязку з бездіяльністю відповідачів, як субєктів владних повноважень, тому суд вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення із відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. не підлягає задоволенню.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в м. Вінниці залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 27 червня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7