Справа № 815/261/17
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/261/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Димерлія О.О.,

Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

10.01.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 грудня 2016 року №241, зобов'язання прийняти рішення про прийняття документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_2.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 05.04.2017 року подав апеляційну скаргу на вказану постанову суду, обґрунтовану порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності у нього умов для визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, та вважає, що повернення до країни походження є небезпечним для його життя.

У зв'язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 року та прийняття нової постанови - про задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, уродженцем м. Латакія, с. Біт Ана. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-шиїт. Рідна мова - арабська, вільно володіє англійською та російською мовами. За сімейним станом неодружений. ОСОБА_2 має вищу освіту, яку він отримав в університеті «Тишрін» (Сирія, м. Латакія) у період з 2002 по 2007 рік. Протягом 2010 - 2012 років позивач навчався на підготовчих відділеннях вищих навчальних закладів на території України в м. Одесі, навчання не закінчив через фінансові проблеми. ОСОБА_2 не є членом жодної політичної, громадської або молодіжної організації. В країні громадянського походження залишились близькі родичі позивача, а саме: батько - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, мати - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, два брати - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, сестра - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6

Також, встановлено, що ОСОБА_2 вибув з Батьківщини 15.10.2010 року повітряним шляхом авіарейсом м. Алеппо (Сирія) - м.Одеса (Україна), на підставі національного паспорту № 003179370 та оформленої студентської візи типу О № Y02697584 на навчання в Одеській державній академії холоду. Перетнув державний кордон України легально.

Вперше позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця до ГУ ДМС України в Одеській області 05.09.2012 року. Рішенням ДМС України від 22.07.2013 року №433-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив дане рішення міграційної служби та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року по справі №815/6340/13-а, яку ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2014 року залишено без змін, адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено частково, скасовано рішення від 22.07.2013 року №433-13 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року, ДМС України прийнято рішення від 20.03.2014 року №30-14 про повторний розгляд заяви позивача. За результатами повторного розгляду заяви ДМС України вдруге було прийнято рішення від 05.03.2015 року №154-15 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтоване відсутністю будь-яких обставин з позиції надання позивачу міжнародного захисту в Україні.

Позивачем оскаржено рішення ДМС України від 05.03.2015 року №154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в судовому порядку. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2015 року по справі №815/4571/15 позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду через пропуск строку звернення до суду та відсутністю підстав для визнання причин пропуску поважними.

09.11.2015 року позивач повторно звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області. В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Сирії ускладнились економічні та політичні умови. В селі позивача зруйнували дім його родини. Почались повітряні напади, знищені шляхи та будинки. Позивач зазначав, що він залишився без місця проживання, його батьки втекли в Туреччину. Один з братів служить декілька років в армії. Позивач посилався на те, що якщо він повернеться на Батьківщину, то буде воювати в Сирійській армії або з іноземними бойовиками, оскільки його вважатимуть зрадником, у зв'язку із чим він просив надати йому додатковий захист в Україні поки не стабілізувалась ситуація в Сирії.

За результатами розгляду заяви позивача, 09.11.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2015OD0333, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_2, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту» та нововиявлені обставини, приймаючи до уваги попередні рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наказом №212 від 09.11.2015 року Головним управлінням ДМС України було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку і постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2016 року по справі №815/1511/16, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на зазначені судові рішення.

12.12.2016 року ОСОБА_2 черговий раз звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В своїй заяві позивач посилався на те, що за час перебування в Україні в Сирії розпочалася громадянська війна, що не дає йому можливості повернутися до країни походження. Він не може повернутися до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. При поверненні в Сирію його очікує примусова мобілізація та він повинен буде взяти зброю і використовувати її проти власного народу або позивача заарештують у разі відмови від проходження військової служби. Як зазначив заявник, повернення на Батьківщину загрожує його життю, у зв'язку з чим він просить надати йому захист в Україні. У якості нововиявлених обставин позивач надав копію повідомлення про військовий призов, яким ОСОБА_2 зобов'язано з'явитися до призовної дільниці в м.Ріф Джабла 20.10.2015р.

За результатами розгляду заяви та особової справи позивача, 15.12.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2016OD0202, яким визначено за необхідне прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_2, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту» та відсутні нововиявлені обставини з урахуванням попередніх рішень ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту».

16.12.2016 року Наказом №241 Головним управлінням ДМС України в Одеській області відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії ОСОБА_2.

30.12.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №5/1-460 від 16.12.2016 року.

Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, посилаючись на те, що відповідачем не проведено справедливої та ефективної процедури щодо прийняття рішення стосовно нього, не враховано інформації по країні походження та протиправно прийнято Наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 16.12.2016 року №241, у зв'язку з чим вказаний наказ має бути визнано протиправним та скасовано.

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Слід зазначити, що підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Апеляційний суд встановив, що позивач, звертаючись до міграційного органу востаннє із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказував, що не може повернутись в країну походження через побоювання бути примусово призваним до служби в армії.

В підтвердження своїх доводів ОСОБА_2 надав повідомлення про військовий призов, яким його було зобов'язано з'явитися до призовної дільниці в м.Ріф Джабла 20.10.2015 року, яке вручено його батькам невстановленими особами і надіслано товаришем з Сирії 16.11.2015 року.

При цьому, поняття «побоювання» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», яке є оціночним судженням та свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа звертається за наданням захисту.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що 16.11.2015 року ОСОБА_2 було подано скаргу на Наказ ГУ ДМС України в Одеській області №212 від 09.11 2015 року, в якому відсутня інформація про повідомлення про військовий призов позивача, що свідчить про те, що позивач не надавав серйозного значення існуванню повідомлення про військовий призов на той час. На наявність такого повідомлення про військовий призов ОСОБА_2 не посилався і під час розгляду судової справи №815/1511/16.

Більше того, при дослідженні повідомлення про військовий призов міграційним органом встановлено, що зазначений документ не містить важливих елементів офіційного документу, а саме: дати видачі та дати народження позивача, а підтвердити або спростувати автентичність вказаного листа не вбачається можливим, в той час як додаткові елементи (відсутність жодних посилань на документ в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутність аргументованих пояснень з боку позивача про ненадання документу під час попереднього розгляду його заяви у судових інстанціях, загальний вигляд документу, в якому не вистачає важливих елементів) не дають підстав розглядати наданий документ в контексті належного доказу існування нововиявлених обставин з боку позивача.

Також, колегія суддів зазначає, що сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до посольства Сирії в Україні з метою продовження терміну дії власного національного паспорту, що свідчить про його свідомий контакт з державними органами Сирії.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що під час останнього звернення 12.12.2016 року до відповідача наведені позивачем обставини є недоведеними та не можуть визнатися нововиявленими в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, колегія суддів враховує, що позивачем, під час проведення анкетувань, зазначалась суперечлива інформація стосовно себе, а саме: 1) в заяві про визнання біженцем від 09.11.2015 року позивач повідомив, що його будинок у с. Бейт-Ана був повністю зруйнований, а родичів примусово виселено, а в заяві від 15.12.2016 року вказував, що його батьки змінили місце проживання з метою уникнення можливих ризиків постраждати від конфлікту неподалік населеного пункту; 2) під час звернення 09.11.2016 року позивач повідомляв, що батьки виїхали до Туреччини і заявник втратив з ними зв'язок, а в заяві від 15.12.2015 року під час анкетування шукач захисту надав відомості, що зв'язок з родичами не втрачав, родичі переїхали до м. Латакія, де проживають по теперішній час. Зазначене, на думку колегії суддів, істотно знижує рівень довіри до позивача в цілому при анкетуванні та при наданні згоди на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реальними підставами для звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє довгострокове перебування на території України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 197, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко