Справа № 819/39/17
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/6035/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання Куціль С.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Приватне агропромислове підприємство «Перемога», та відповідача - Довжанська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, з урахуванням заяви про зміну (зменшення) позовних вимог, до Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області (далі Адміністрація) про визнання нечинним та скасування розпорядження від 18.05.2005 №264 «Про переведення земель, які не підлягають паюванню, колишнього колгоспу «Перемога» до земель запасу на території Довжанскої сільської ради» (далі ОСОБА_3). В обґрунтування позову вказує на той факт, що оскаржуване ОСОБА_3 видане на основі рішення Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (далі Рада) від 29.12.2004 №154 «Про передачу земель, які не підлягають паюванню в комунальну власність» (далі Рішення №154) та рішення загальних зборів власників земельних часткок (паїв) колективного господарства «Перемога» (далі ОСОБА_4) від 07.11.2014 (далі Рішення), яке в майбутньому судом визнано не чинним та скасовано. Також покликається на частини 1 та 2 ст.142 Земельного кодексу України (далі ЗК), якою встановлено, що припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Оскільки добровільна відмова власника земельної ділянки від права на земельну ділянку відсутня, то ОСОБА_3 підлягає скасуванню.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 березня 2017 року у справі №819/39/17 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила Рада, яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі наголошує, що оскаржуване ОСОБА_3 стосується лише взаємовідносин між Адміністрацією та Радою. Вважає, що наслідки прийняття останнього не впливають і не можуть впливати на права чи обов`язки позивачки, оскільки така вже отримала із земель колишнього ОСОБА_4 свою земельну частку (пай), а землі про які йдеться в оскаржуваному ОСОБА_3 взагалі не підлягали паюванню. Тому, ОСОБА_3 не порушує її прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, вона є неналежним позивачем і відповідно не має права на судовий захист. Окрім цього, визнання в судовому порядку недійсним Рішення не свідчить про неправомірність ОСОБА_3, оскільки воно було лише одним із документів на підставі якого таке приймалось.

Позивач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Апелянт, Адміністрація та Приватне агропромислове підприємство «Перемога» (далі ПАП) в судове засідання не надіслали своїх представників, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відсутня добровільна згода власників земельних часток (паїв) у розумінні ч.1 ст.30 ЗК, то вилучення несільськогосподарських угідь площею 55,61 га та їх перехід як таких, що не підлягають до паювання в землі запасу Ради є протиправним.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до державного акту на право колективної власності на землю від 26.07.1996 серії ТР 0071 (далі ОСОБА_4), виданого Радою, ОСОБА_4 було передано у колективну власність 1367,5 га землі для сільськогосподарського використання (а.с.31-32).

Відповідно до проекту роздержавлення і приватизації земель ОСОБА_4 від 1995 року (далі Проект) у колективну власність передана площа земель, яка становить 1367,5 га землі, у тому числі сільськогосподарських угідь 1315,0 га (ріллі 1158,6 га, сінокосів 14,7 га, багаторічних насаджень 1,0 га, пасовищ 140,7 га) та земель загального користування 52,5 га (під виробничими будівлями і дворами 18,0 га, під господарськими шляхами 20,9 га тощо) (а.с.30).З таких земель 1315,0 га визначено як землі, що підлягають приватизації, та 52,5 га - як землі загального користування (а.с.30).

Згідно з рішенням загальних зборів ОСОБА_4 від 13.03.1997 проведено реорганізацію ОСОБА_4 у спілку власників земельних паїв села Довжанка (далі СВП) та розпочато паювання земель відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 № 720/95(далі Указ).

Відповідно до протоколу зборів СВП від 24.02.2000 №1 прийнято рішення про реформування СВП в ПАП.

06.03.2000 проведено державну реєстрацію ПАП.

13.09.2005 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи СВП в результаті ліквідації за рішенням засновників, що не пов'язане з реорганізацією (а.с.149).

Судом також встановлено, що 18.05.2005 головою Адміністрації, розглянувши клопотання Ради від 25.02.2005 №16 про переведення земель, які не підлягають паюванню, колишнього ОСОБА_4, враховуючи Рішення №154, керуючись статтями 17, 30 та п.12 Перехідних положень ЗК, ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (далі Закон №586-XIV), прийнято ОСОБА_3, згідно з яким переведено землі колишнього ОСОБА_4 загальною площею 55,61 га, які не підлягають паюванню, в землі запасу Ради, у тому числі несільськогосподарські угіддя 55,61 га, з них господарські двори - 17,0 га, господарські шляхи і прогони - 21,0 га, річки - 1,0 га, штучні водотоки - 1,0 га, вкриті лісовою рослинністю - 8,0 га, відкриті розробки та кар'єри - 2,0 га, болото - 2,61 га, чагарники - 3,0 га (а.с.26).

Окрім цього, п.2 цього ОСОБА_3 приписано вилучити у колишнього ОСОБА_4, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності за № 29 (а.с.26).

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними та такими, що суперечать приписам чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно зі ст.5 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. ОСОБА_3 земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами 6, 7 ст.6 цього Кодексу.

Землі загального користування (внутрігосподарські шляхи, полезахисні лісосмуги та інші грунтозахисні насадження, гідротехнічні споруди тощо) колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів та акціонерних товариств, що ліквідуються або збанкрутіли, передаються у відання відповідних місцевих Рад народних депутатів (ст.5 ЗК).

Частиною 1 ст.60 ЗК передбачено, що колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Землі, передані цим господарствам у колективну власність, поділяються на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання.

Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей (ст.47 ЗК).

Більш конкретизовано визначена категорія земель сільськогосподарського призначення у Земельному кодексі України від 25.10.2001, чинного з 01.01.2002 (далі ЗК 2001 р.), відповідно до ст.22 якого землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Пунктом 1 Указу установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Необхідність включати виключно сільськогосподарські угіддя при обчисленні розміру земельної частки (паю) встановлено і приписами п.8 Перехідних положень чинного ЗК 2001 р.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка на підставі розпорядження Адміністрації від 12.08.2005 №440, є власником земельної ділянки площею 2.70 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Ради, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 30.01.2006 серії №816977 (а.с.33). З огляду на це, ОСОБА_2 скористалася своїм правом та одержала належну їй земельну частку (пай) із земель сільськогосподарського призначення в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно з ч.2 ст.19 ЗК 2001 р. земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу (п.2 ст.30 ЗК 2001 р.).

Відповідно до п.12 Перехідних положень ЗК 2001 р. до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частина 2 ст.6, п.7 ч.1 ст.13, п.2 ст.21 Закону №586-XIV передбачають, що розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами; до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі; місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Спірні земельні ділянки, про які йдеться в оскаржуваному ОСОБА_3, площею 55,61 га відносяться до несільськогосподарських земель загального користування, що підтверджується Проектом. Такі землі не підлягали паюванню (згідно з пунктом 1 Указу) та у зв'язку з ліквідацією СВП підлягали передачі у відання відповідних місцевих Рад народних депутатів (відповідно до ст.5 ЗК, чинного на час прийняття рішення про ліквідацію підприємства).

Як зазначено вище, ОСОБА_3 несільськогосподарські угіддя колишнього ОСОБА_4 (в тому числі спірні земельні ділянки у загальному розмірі 55,61 га), які не підлягали паюванню, були переведені в землі запасу Ради. ОСОБА_3 неодноразово було предметом судового оскарження, проте не скасоване та є чинним. Так, судами встановлено, що ОСОБА_3 прийняте в межах його компетенції та на підставі належно розробленої технічної документації.

Таким чином, наведене спростовує твердження позивача про те, що спірні земельні ділянки перебувають на праві колективної власності у пайовиків СВП. Останні реалізували своє право на отримання у приватну власність земельних ділянок з земель колективної власності, колективна власність припинилася, а землі, які не підлягали паюванню, передані до земель запасу та не можуть вважатися землями, що належать на праві колективної власності пайовикам СВП.

ПАП після розпаювання земель СВП, частина яких передана у приватну власність фізичним особам - пайовикам спілки, а та частина, що не підлягала приватизації, - передана у землі запасу Ради, не набуло права власності та не отримало правовстановлюючого документу на земельні ділянки, що передані до земель запасу Ради.

При цьому суд не бере до уваги обгрунтування ПАП з посиланням на правонаступництво після СВП, що має наслідком, на думку позивача, перехід до нього усіх прав, у тому числі права колективної власності на несільськогосподарські угіддя. оскільки земельне законодавство такого правонаступництва не передбачає, а окрім того, позивачем не надано належних доказів такого правонаступництва - передавального (розподільчого) акту (балансу), складеного на дату реорганізації СВП, затвердженого вищим органом управління, який визначав би обсяг правонаступництва. Так, відповідно до п.17 Порядку оформлення правонаступництва та зобов'язання реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001 №63(зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.04.2001 за №306/5497), обсяг правонаступництва визначається за передавальним (розподільчим) актом (балансом), складеним на дату реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства і затвердженим вищим органом управління колективного сільськогосподарського підприємства, який може бути уточнений на дату врегулювання майнових відносин у частині боргових зобов'язань підприємства і затверджений загальними зборами співвласників або іншим уповноваженим органом. Разом з установчими документами підприємства правонаступника розподільний (передавальний) баланс є правовою підставою для встановлення наявності та обсягів правонаступництва за майновими правами та обов'язками колективного сільськогосподарського підприємства.

Щодо посилань позивача на той факт, що, оскільки ОСОБА_3 видане на основі Рішення, яке в майбутньому судом визнано не чинним та скасовано, то відповідно й ОСОБА_3 підлягає скасуванню, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що факт визнання недійсним в судовому порядку Рішення не вказує автоматично на неправомірність ухваленого ОСОБА_3, оскільки Рішення було лише одним із документів, на основі якого приймалось оскаржуване ОСОБА_3.

Попри все вищенаведене, відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1,2 ст.55 Конституції України, статей 2, 6 КАС.

Підставами визнання протиправним рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення процедури прийняття акта не можуть бути підставами для визнання його неправомірним і скасування.

Обов'язковою умовою визнання акту нечинним і скасування є порушення прав, свобод і інтересів позивача у зв'язку з прийняттям акту, який оскаржується.

Для того щоб було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

При цьому, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Таку правову позицію висловив Верховний суд України у своїй постанові від 11 квітня 2017 року у справі №800/340/16.

Як свідчить текст оскаржуваного ОСОБА_3, таке стосується взаємовідносин між органом виконавчої влади Адміністрацією та органом місцевого самоврядування Радою щодо виконання покладених на них державою функцій. Наслідки прийняття ОСОБА_3 жодним чином не впливають та не можуть впливати на права чи обовязки позивачки, щодо якої воно не може бути застосовано, оскільки така свою земельну частку (пай) із земель сільськогосподарського призначення колишнього ОСОБА_4 отримала, своїм правом скористалась.

В розрізі викладеного, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.

У вимірі сказаного, суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що Адміністрація, приймаючи оскаржуване ОСОБА_3, діяла на підставі та в межах повноважень, визначених законом, й відповідно ОСОБА_3 прийняте відповідачем правомірно, з дотриманням чинного законодавства України, в межах компетенції і не порушує нічиїх прав, свобод та інтересів.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно з пунктами 1 та 4 ч.1 ст.202 КАС підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову, з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 березня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повний текст виготовлений 26 червня 2017 року.