Справа № 826/8781/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

31 травня 2017 року 08:00 справа №826/8781/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві 2. Кабінету Міністрів України
треті особи1. Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві 2. Печерський районний суд міста Києва
провизнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі по тексту - відповідач 1) та Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач 2), за участю третьої особи - Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі по тексту - третя особа 1), в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині не приведення постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"; 2) визнати неправомірними дії відповідача 1 щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати з 26 жовтня 2014 року по день винесення рішення; 3) зобов'язати відповідача 1 зробити перерахунок заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по день винесення рішення та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (щомісячна премія, надбавка за високі досягнення в роботі, надбавка за вислугу років тощо).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/8781/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Печерський районний суд міста Києва (далі по тексту - третя особа 2).

В судове засідання 12 жовтня 2016 року позивач не прибув, однак у позові просив розглянути справу за його відсутності, представники відповідачів та третьої особи до суду також не прибули, у зв'язку із чим, на підставі частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив розглядати справу у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 на момент звернення до суду працювала на посаді помічника судді Печерського районного суду міста Києва та мав 9 ранг державного службовця, що підтверджується копією трудової книжки.

Позивач вважає, що відповідач 2 допускає протиправну бездіяльність щодо не приведення постанови від 09 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" в частині посадового окладу працівника апарату суду на рівні 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; відповідач 1 неправомірно не нарахував та не виплатив заробітну плату за період з 26 жовтня 2014 року у збільшеному розмірі.

Відповідач 1 проти позову заперечив, зазначивши, що заробітна плата позивачу виплачена в межах затвердженого фонду оплати праці та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", а Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві не наділене повноваженнями самостійно здійснювати перерахунок заробітної плати та виплачувати її у новому розмірі без відповідного правового регулювання Кабінетом Міністрів України.

Відповідач 2 проти задоволення адміністративного позову заперечив з підстав прийняття додатків - схем посадових окладів до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 у новій редакції згідно з постановою №644, яка набрала чинності 09 вересня 2015 року.

Треті особи письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог до суду не надали.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII в частині внесення змін до статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яким визначено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюється з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

29 березня 2015 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд", яким затверджено нову редакцію Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Відповідно до частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції від 29 березня 2015 року) розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII та частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції від 29 березня 2015 року) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, тобто 12 180,00 грн.

Таким чином, враховуючи положення частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII та частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції від 29 березня 2015 року) розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, має становити не менше 3 654,00 грн.

Підпунктом 2 пункту 13 перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінету Міністрів України встановлено у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" передбачено, що Кабінету Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Частиною першою та частиною третьою статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (далі по тексту - Постанова №268) затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47), в якій посадовий оклад працівників апарату місцевого суду установлено в твердому розмірі безвідносно до посадового окладу судді місцевого суду.

Таким чином,у тримісячний строк з дня набрання чинності Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", а саме з 28 березня 2015 року, Кабінет Міністрів України зобов'язаний привести Постанову №268 у відповідність до вимог вказаного Закону шляхом внесення відповідних змін до неї.

Разом з тим, суд звертає увагу, що всупереч підпункту 2 пункту 13 перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, а саме до 28 червня 2015 року не привів Постанову №268 у відповідність до Закону, оскільки посадові оклади працівників апарату місцевого суду залишились незмінними.

Внесення змін до Постанови №268 відбулося лише із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України".

Так, відповідно до додатку 47 до Постанови №268 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №644) місячний посадовий оклад спеціаліста II категорії, секретаря судових засідань, судового розпорядника встановлюється з коефіцієнтом 0,3 від місячного посадового окладу судді місцевого суду, тобто у розмірі 3 654,00 грн.

Наведене свідчить, що Кабінет Міністрів України не привів Постанову №268 у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, відповідно, до цього часу мала місце протиправна бездіяльність Уряду, що вказує про задоволення вимог у цій частині.

Крім того, суд звертає увагу, що прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 02 вересня 2015 року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" не може вважатись приведенням нормативного-правового акта у відповідність із законом, оскільки приміткою до додатку 47 Постанови №268 передбачено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення, що не узгоджується із розміром посадового окладу працівника суду відповідно до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Щодо позовних вимог про перерахунок та виплату позивачу заробітної плати з період з 26 жовтня 2014 року, виходячи зі збільшеного розміру посадового окладу, суд керується наступним.

Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Вільно обрана позивачем праця пов'язана із проходженням ними державної служби в апараті суду на посаді секретаря судових засідань.

Згідно зі статтею 33 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Тобто, держава виступивши замовником на проходження державної служби, запропонувала певні умови з оплати праці під час перебування на такій службі.

Намір держави покращити умови оплати праці державних службовців, зокрема працівників апарату суду, втілився у внесенні змін до законодавчих актів та встановленні більшого розміру посадового окладу, який має застосуватися при обчисленні таким особам заробітної плати.

При цьому, держава, прийнявши наведені Закон України "Про прокуратуру" та Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" передбачаючи, що такі покращення умов оплати раці працівникам апарату суду потребуватимуть додаткових видатків із Державного бюджету України, зобов'язала відповідні органи державної влади у визначені строки вжити необхідних заходів для забезпечення реалізації внесених змін.

Зокрема, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону України "Про прокуратуру" в редакції від 14 жовтня 2014 року Кабінету Міністрів України:

1) у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону:

привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом;

2) у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою:

забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на діяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у розмірі, необхідному для забезпечення здійснення ним своїх повноважень;

забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Як видно, держава передбачила чіткі механізми можливості реалізації оплати праці працівникам апарату суду в більшому розмірі. Водночас, право позивача на отримання заробітної плати у більшому розмірі, виходячи з нових посадових окладів, не було реалізовано через бездіяльність відповідальних за це органів державної влади з посиланням на відсутність відповідного фінансування та можливість зменшувати соціальні виплати у зв'язку із скрутним матеріальним становищем держави.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Разом з тим, у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року №820/4648/15 та від 13 липня 2016 року №818/3372/15, №820/4653/15 зроблено правовий висновок про те, що оскільки з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16 січня 2014 року №719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та №80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону №2453-VІ, частини першої статті 147 Закону №2453-VІ (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, відповідач як головний розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас абзац другий частини першої наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд відступає від правової позиції, викладеної у наведених вище постановах Верховного Суду України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року за заявою №31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Крім того, згідно з частиною шостою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (рішення у справі "Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання заробітної плати у більшому розмірі передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим "існуючого майна".

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24 квітня 2015 року за заявою №38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39). А у рішенні від 10 березня 2011 року у справі за заявою №10972/05"Сук проти України" Суд вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

У даному випадку мова йде не про додаткові доплати, а про оплату праці певної категорії державних службовців у встановленому Законом розмірі.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, у рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" (справа про соціальні гарантії громадян) Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

До того ж, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі №21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі №21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі №21-44а10.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру", так само, як і підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", Кабінету Міністрів України не надано права на визначення чи коригування розміру посадового окладу працівників апаратів судів, а лише вказано на необхідність приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеними законами. У зв'язку з цим, зміна порядку застосування посадового окладу при обчисленні заробітної плати, в даному випадку помічникам суддів, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" свідчить про вихід Кабінетом Міністрів України за межі своїх повноважень, адже розмір посадового окладу працівника апарату суду визначено безпосередньо у Законі.

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (реєстраційний номер в ЄДРСР 31701325) та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України", право позивачів на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

Положення Бюджетного кодексу України та Законів України "Про державну службу" і "Про оплату праці" не мають вищої юридичної сили при визначенні розміру оплати праці працівників апарату місцевих судів, оскільки означене питання урегульовано Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що містить спеціальні норми з питань оплати праці працівників апарату місцевих судів.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" (справа про соціальні гарантії громадян) звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, статей 4, 27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію Закону про Державний бюджет. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що "зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України".

У рішенні від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1 - 4, 6 - 22, 24 - 100 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Державний бюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

Статтею 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у разі відсутності у держави в особі її уповноважених органів механізму реалізації певного положення закону таке положення може бути скасоване, змінене або відтерміноване щодо часу набрання ним чинності, однак, лише шляхом прийняття відповідного закону Верховною Радою України.

Так, у спірних відносинах положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" залишались чинними з моменту введення їх в дію, жодні підстави для відтермінування їх реалізації не можуть бути визнані судом прийнятними. Таким чином, невиплата позивачу заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що заробітна плата позивача мала розраховуватись, виходячи з посадового окладу, визначеного частиною першою статті 144 та абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", що вказує на протиправну бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та є підставою для його зобов'язання здійснити відповідний перерахунок заробітної плати та виплатити її з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (щомісячні премії, надбавка за високі досягнення в роботі тощо).

Разом з тим, вказані позовні вимоги належить задовольнити частково, тому що поведінка Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві має пасивний характер та є бездіяльністю, а не діями.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України,у свою чергу позивач не довів обставини на яких ґрунтуються його вимоги щодо перерахунку заробітної плати, тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не приведення постанови від 09 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність із Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом.

3. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про прокуратуру", за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

4. Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про прокуратуру" та виплатити її в повному розмірі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (щомісячна премії, надбавка за високі досягнення в роботі тощо).

5. Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" та виплатити її в повному розмірі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (щомісячна премії, надбавка за високі досягнення в роботі тощо).

6. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов