Справа № 806/1616/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

806/1616/17

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року Житомир справа № 806/1616/17

категорія 10.3.4

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Попова О.Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Реді Гармент Технолоджі Україна" про стягнення 160055,22 грн.,-

встановив:

Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Реді Гармент Технолоджі Україна" на користь Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 160 055,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів форми №10-ПІ, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу працюючих у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Реді Гармент Технолоджі Україна" за 2016 рік складала 411 осіб.

Вказує, що відповідач від числа середньооблікової кількості штатних працівників, що складає 411 осіб, повинен був працевлаштувати 16 осіб з інвалідністю - штатних працівників, однак, за твердженнями позивача, цього фактично зроблено не було, оскільки працевлаштовано було 13 осіб з інвалідністю - штатних працівників.

На думку позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Реді Гармент Технолоджі Україна" не виконало норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю-штатних працівників облікового складу за 2016 рік, передбачений статтею 19 Закону України "Про основи соціальної інвалідів в Україні" у кількості трьох робочих місць, внаслідок чого відповідачу нараховано адміністративно-господарські санкції на загальну суму 156 855,48 грн.

Зазначає, що у зв'язку із порушенням ТОВ "Реді Гармент Технолоджі Україна" граничних термінів сплати адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 20 19 Закону України "Про основи соціальної інвалідів в Україні", відповідачу також була нарахована пеня у розмірі 3199,74 грн.

Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Реді Гармент Технолоджі Україна" на користь Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені на загальну суму 160 055,22 грн.

Представник позивача до суду прибув, подав заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження (а.с. 32).

Представник відповідача до суду прибув, подав заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження (а.с. 31).

Зважаючи на неявку сторін та враховуючи положення ст. 41, ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Реді Гармент Технолоджі Україна" є юридичною особою – працедавцем, який, відповідно до статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", зобов’язаний створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

У березні 2016 року відповідач подав до Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік (за формою № 10-ПІ), згідно якого середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу відповідача впродовж 2016 року становила 411 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність – 13 осіб, а кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", - 16 особа. Середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 52 285,16 грн. (а.с. 8).

Таким чином, із даних звіту працівниками Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів встановлено, що відповідач не забезпечив працевлаштування 3 інвалідів.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, відповідачу у із несплатою нарахованої йому суми адміністративно-господарських санкцій в сумі 156 855,48 грн. в строки, визначені законодавством, нараховано пеню в сумі 3 199,74 грн. (а.с. 10).

Таким чином, загальна сума заборгованості ТОВ 156 855,48 перед Житомирським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів складає 160 055,22 грн.

Оскільки відповідач суму адміністративно-господарської санкції самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду про її стягнення разом з пенею.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Відповідно до частин першої, другої статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

За змістом частини третьої статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Згідно зі частинами першою, третьою статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В силу положень статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено зі змісту статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", на відповідача, як працедавця, покладено обов’язок створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

При цьому, вказаний обов’язок не супроводжується обов’язком відповідача здійснювати пошук інвалідів, адже в силу статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" такий обов’язок покладено на Державну службу зайнятості.

Так, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України "Про зайнятість населення", роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Згідно пункту 2.1 Порядку надання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316, інформація за даною формою подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії (й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Отже, згідно діючих положень Наказу №316 звітність за формою № 3-ПН роботодавці подають до центрів зайнятості за наявності попиту на робочу силу (вакансії), тобто, лише у разі наявності на підприємстві чи в організації вільних робочих місць.

Слід зазначити, що норма щодо щомісячної подачі звітів про наявність вільних робочих місць, встановлена Законом України від 1 березня 1991 року № 803-ХІІ "Про зайнятість населення", втратила чинність з 1 січня 2013 року, коли набрав чинності новий Закон України від 5 липня 2012 року № 5067-VI "Про зайнятість населення".

Таким чином, періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН не встановлено, а регламентується лише, що вона подається не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "Реді Гармент Технолоджі Україна" подавались звіти форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" до Полонського районного центру зайнятості у період з січня 2016 року по грудень 2016 року, що свідчить про те, що відповідач інформував центр зайнятості про наявність вакансії виключно для працевлаштування інвалідів. Вказаний факт підтверджується наявною у матеріалах копією листа Полонського районного центру зайнятості від 05.04.2017 №22-01/204 (а.с. 19 та зворот).

Факт сприяння в працевлаштуванні за поданими вакансіями підтверджується копіями корінців направлення на працевлаштування із відміткою про прийняття на робоче місце (а.с. 20-21).

Відповідачем також було належним розглянуто усі інші запропоновані Полонським районним центром зайнятості та надано вмотивовану відмову у працевлаштуванні, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями корінців направлення на працевлаштування із відміткою про відмову у прийнятті на роботу із проханням направити на це робоче місце іншу кандидатуру. (а.с. 22-29)

В матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, що ТОВ "Реді Гармент Технолоджі Україна" було відмовлено у прийнятті на роботу особам із інвалідністю з мотивів наявності у вказаних осіб інвалідності.

Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

При цьому, згідно зі частинами першою та другою статті 20 Закону України "Про основ соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

В силу частини другої статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Це означає, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей суб’єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" заходів для працевлаштування останніх, тобто, коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідач створив робочі місця для працевлаштування інвалідів, інформував орган зайнятості населення про наявність вільних вакансій, подавав до Фонду соціального захисту інвалідів звітність за встановленою формою, а також працевлаштовував осіб із інвалідністю.

Позивач не навів суду жодного факту, що відповідач відмовив інваліду у працевлаштуванні виключно з мотивів інвалідності, відсутні такі відомості також і в матеріалах справи.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність в діях відповідача складу правопорушення, за вчинення якого Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій, у зв’язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 41, 71, 86, 122, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 27 червня 2017 р.