Справа № 607/588/17
Суддя: Грицак Р. М.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року Справа №607/588/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Грицака Р.М.

за участю секретаря с/з Чех Ю.Ю.

позивача ОСОБА_2

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача Мулик Т.І.

перекладача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2до до Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області, третіх осіб Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2до звернулася до суду з позовом у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення №130 Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області від 13.10.2016 року про примусове повернення її за межі України та зобов'язання Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області анулювати відмітку проставлену у паспорті громадянки Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2до про примусове повернення з України. В обґрунтування позову покликається на те, що вона є громадянкою Федеративної Республіки Нігерія. 27 листопада 2014 р. вона прибула в Україну через пункт пропуску «Львів» по довгостроковій візі типу «Д» № Y06372638 з метою навчання. Т ермін дії даної візи - до 14 січня 2015 р. (дозвільний строк перебування на території України 45 днів). Прибувши в Україну, вона стала жертвою неправомірних дій агента Дупеда, якому віддала 11 500 доларів США, за які він мав допомогти їй в організаційних питаннях, які випливали із її правового статусу іноземки, що в'їхала на територію України з метою навчання, а також в готуванні документів, необхідних для вступу до Тернопільського державного медичного університету імені І. Я. Горбачевською. Однак в 2015 р. він повернув її паспорт, в котрому були відмітки про продовження строку тимчасового перебування та видачу посвідки на тимчасове проживання № 982/15 терміном дії до 13 серпня 2015 р., яку продовжено до 14 серпня 2016 р. Зі слів працівників Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області (далі - УДМСУ в Тернопільській області) дані «відмітки» є підробленими. Також зазначає, що перебуваючи на території України, вона ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дитину дочку ОСОБА_5, яка є громадянкою України. Батьком дитини є ОСОБА_10, про що свідчить вище зазначене свідоцтво про народження дитини. Він, як і вона є громадянином Федеративної Республіки Нігерія та проживає на території України на законних підставах. 13 жовтня 2016 р. УДМС України в Тернопільській області прийнято рішення № 130 яким вирішено примусово повернути її з України та зобов'язати покинути її територію у термін до 10 листопада 2016 р. Вважає зазначене рішення УДМСУ в Тернопільській області необґрунтованим, упередженим , та притйнятим без дотримання принципу рівності перед законом (дискримінаційним); непропорційним (зокрема без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення); несвоєчасним та прийняте відповідачем без врахування усіх обставини, які мають значення для його прийняття, а саме те, що вона завагітніла до завершення легального терміну перебування на території України, а це в свою чергу викликало потребу залишитися на території України довше, ніж планувала при в'їзді, факту батьківства її дочки іноземцем, що законно перебуває на території України; факту перебування її «цивільному шлюбі» з батьком дитини; факту народження нею дитини на території України та її права на громадянство України; те, що вона має постійне місце проживання, має родину, не порушує законодавство про статус іноземців та осіб без громадянства, її дії не суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та законних інтересів громадян України. Крім того не враховано, що внаслідок шахрайських дій агента Дупеда її навчання і продовження терміну законного перебування на території України стали фактично неможливими саме через неправомірні дії агента тощо. Вважає, що оскаржуване рішення № 130 від 13 жовтня 2016 р. ґрунтується лише на інформації про порушення нею терміну перебування на території України, однак посадовими особами відповідача не взято до уваги її аргументи щодо причин порушення терміну законного перебування на території України.

Позивач та її представники у судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти позову та подав письмове заперечення в якому зазначив, що прийняте рішення про примусове повернення позивача за межі України із забороною в'їзду на територію України прийнято відповідно до вимог чинного законодавства за допущене позивачем порушення строку перебування на території України, у зв'язку із чим заявлений позов є безпідставним. Крім того зазначив, що обставини на які позивач посилається у позові, а саме твердження про те, що вона та гр. Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_10 створили сім'ю, спільно проживають, поєднані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, не відповідають дійсності, оскільки 05.10.2016 року о 18.10 до Тернопільської міської дитячої комунальної лікарні доставлена двохмісячна дитина та її мати ОСОБА_2до, громадянка Федеративної Республіки Нігерія, після чого останні були госпіталізовані до діагностично-інфекційного відділення з приводу простудного захворювання. З 06.10.2016р. позивачка з дитиною були переведені у соціальний гуртожиток «Родина". Крім того матеріалами підтверджено, що позивач та гр. Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_10 проживають за різними адресами. Керуючись наведеним просить в позові відмовити.

Представник третьої особи Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в судове засідання не з'явився, однак надав суду листа в якому зазначає, що слід врахувати, те, що ОСОБА_2до має міцні зв'язки з Україною, зокрема, тут постійно мешкає її цивільний чоловік та малолітня дитина, яка є громадянкою України, прийняття рішення про примусове видворення з України позбавить позивачку законних підстав для проживання на території України, що унеможливить її повноцінне соціальне та сімейне життя та у контексті практики Європейського суду за статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод розділення сім'ї позивача може становити порушення цієї статті.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав:

ОСОБА_2до, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Федеративної Республіки Нігерія, що підтверджується паспортом НОМЕР_1.

27 листопада 2014 р. ОСОБА_2до, ІНФОРМАЦІЯ_1 прибула в Україну через пункт пропуску «Львів» по довгостроковій візі типу «Д» № Y06372638 з метою навчання. Термін дії даної візи - до 14 січня 2015 р. (дозвільний строк перебування на території України 45 днів).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 24 жовтня 2016 р., видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2до народила дочку ОСОБА_5, батьком якої є гр. Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_10.

Згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України № 23/2017 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою України.

ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 гр. Федеративної Республіки Нігерія проживає на території України на законних підставах, про що свідчать закордонний паспорт НОМЕР_3 та посвідка на тимчасове проживання.

13 жовтня 2016 р. Управлінням Державної міграційної служби України в Тернопільській області прийнято рішення № 130 яким вирішено примусово повернути ОСОБА_2до з України та зобов'язати покинути її територію у термін до 10 листопада 2016 р. Підставою для прийняття даного рішення стало порушення ОСОБА_2до міграційного законодавства та ухилення від виїзду з України після закінчення дозволеного строку перебування, та було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України»). Проте, враховуючи те, що у позивачки народилася дитина та беручи до уваги її важке матеріальне становище, відповідачем було винесено постанову про закриття адміністративного правопорушення.

Позивачем не заперечується факт її перебування на території України після закінчення дозволеного строку перебування.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до статті 15 Закону № 3773-VI в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, зокрема, іноземцями та особами без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Підстави перебування іноземних громадян, що належать до держав безвізового режиму регулюються також пунктом 15 частиною 1 статті 4 цього ж Закону. Вказаною нормою визначено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

За приписами статті 16 Закону № 3773-VI визначено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Відповідно до пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 1 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, зокрема, не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Вказаний строк може бути продовжено у випадках визначених пунктом 6 цього ж Положення за заявою іноземця чи особи без громадянства.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону № 3773-VI примусове повернення з України не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України до обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Частина 2 ст. 51 Конституції України: «Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття».

Стаття 18 Конвенції про права дитини ООН, 1989 р. передбачає, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно приписів Декларації прав дитини ООН, 1959 р. дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України «Право на сім'ю»: Фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 «Сімя» Сімейного кодексу України).

Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 4. «Право особи на сім'ю» Сімейного кодексу України).

Як вбачається з Акту обстеження умов проживання складеного 29.03.2017 року комісією Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_10, ОСОБА_2до та їх дочка ОСОБА_5, умови у картирі задовільні, зроблено ремонт, кімнати омебльовані, є усі необхідні речі для повноцінного проживання та розвитку дитини.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, суду пояснив, що він перебуває у громадянському шлюбі з ОСОБА_2до, вони разом виховують їх спільну дочку ОСОБА_5, він матеріально забезпечує сім'ю.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є перекладачем та була присутня в Управлінні Державної міграційної служби України у Тернопільській області під час рішення про зобов'язання покинути територію України, крім того вона, як перекладач надавала послуги ОСОБА_2до в відділі РАЦС та інших установах.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12, суду пояснила, що вона є головою правління Тернопільського обласного благодійного фонду «Вікно життя» та знає, що ОСОБА_2до по приїзді в Україну була обманута особою, яка зобов'язалася їй допомогти у влаштування в університет, однак на даний час позивач створила сім'ю, народила дитину та проживає у Тернополі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 суду пояснив, що він є представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Тернопільській області та був присутній у якості спостерігача при вирішенні Управлінням Державної міграційної служби України у Тернопільській області питання про повернення ОСОБА_2до. Вважає, що видворення з України позбавить позивачку законних підстав для проживання на території України, що унеможливить її повноцінне соціальне та сімейне життя.

Допитана в якості свідка ОСОБА_2до суду пояснила, що вона має сім'ю на території України, вона не порушує законодавство про статус іноземців та осіб без громадянства, її дії не суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та законних інтересів громадян України та просить залишити її в Україні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2до має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1, де проживає разом з ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 гр. Федеративної Республіки Нігерія однією сім'єю, як особи пов'язані спільним побутом, що мають взаємні права та обов'язки, насамперед, права і обов'язки, що випливають із виховання їхньої малолітньої дочки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є громадянкою України.

Позивачка, порушила термін легального перебування на території Україні, а отже порушила законодавство про правовий статус іноземців, однак на момент винесення рішення № 130 УДМСУ в Тернопільській області від 13 жовтня 2016 р. її перебування на території України жодним чином не суперечило інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також не перешкоджало охороні здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Суд бере до уваги думку Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини стосовно того, що, ОСОБА_2до має міцні зв'язки з Україною, зокрема, тут постійно мешкає її цивільний чоловік та малолітня дитина, яка є громадянкою України. Те, що прийняття рішення про примусове видворення з України позбавить позивачку законних підстав для проживання на території України, що унеможливить її повноцінне соціальне та сімейне життя. Враховуючи вік дитини заявниці (менше року), у випадку видворення ОСОБА_2до, вочевидь, змушена буде виїжджати до Нігерії разом з дитиною. Отже, подібне рішення призведе фактично до видворення малолітньої громадянки України. Залишення ж малолітньої дитини разом з батьком в Україні призведе до розлучення дівчинки з матір'ю, догляду якої немовля особливо потребує.

Важливим є також те, що іноземцям та особам без громадянства, щодо яких ухвалюється рішення про примусове видворення, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років (частина першу статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Крім того, як матір громадянки України, ОСОБА_2до має право на отримання дозволу на імміграцію в Україні поза квотою на підставі пункту першого частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду за статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод розділення сім'ї позивача може становити порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення її права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

Право на сім'ю потребує гарантій від усіх випадків втручання незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами.

Вищий адміністративний суд України у рішенні від 17 травня 2016 р. -ухвала № К/800/7556/15 та у рішенні від 06 лютого 2014 р. - ухвала К/800/63060/13 звертає увагу на те, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні.

При розв'язанні спірних правовідносин суд враховує й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) № 12313/86 Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про департацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

Аналогічна й позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); та ін.

З урахуванням вище зазначених положень закону, суд вважає, що під час винесення рішення № 130 УДМСУ в Тернопільській області від 13 жовтня 2016 р. орган міграційної служби не доклав належних зусиль із з'ясування дійсного місця проживання позивачки на території України, перебування у громадянському шлюбі з іноземцем, що на законних підставах знаходиться на території України, майнового стану її чоловіка, не врахував наявність у позивача малолітньої дочки, яка народжена в Україні та є громадянкою України, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та інтересів громадян України та прийняв рішення непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин суд вважає, за необхідне визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області та задовольнити позовні вимоги громадянки Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2до у повному обсязі.

На підставі ст.ст. 4, 15, 16, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та керуючись ст.ст. ст. 7-11, 14, 69-71, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №130 Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області від 13.10.2016 року про примусове повернення за межі України громадянки Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2до.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області анулювати відмітку проставлену у паспорті громадянки Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2до про примусове повернення з України.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області в користь ОСОБА_2до судовий збір в сумі 640 грн.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддяР. М. Грицак