Справа № 379/562/17
Суддя: Василенко О. М.
Дата ухвалення: 2017-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 379/562/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2017 року м.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого: судді Василенка О.М.

при секретарі: Сальник О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, третя особа на стороні відповідача: голова комісії з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом і, уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, просить суд скасувати наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №20-ос від 30.03.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1В.», поновити його на роботі на посаді головного спеціаліста відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області та стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2017 року до 16.06.2017 року 10628,40 (десять тисяч шістсот двадцять вісім гривень 40 копійок) грн..

В обґрунтування заявленого позову зазначав, що 13.01.2017 його попереджено про наступне вивільнення із посади головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів, підтримки, адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, на підставі ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України.

15.03.2017 його було звільнено з посади головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів, підтримки, адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем та призначено на посаду головного спеціаліста по роботі з персоналом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Проте, його про наступне вивільнення з посади головного спеціаліста по роботі з персоналом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області попереджено не було, чим порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Як слідує з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи (абз.2 п.19).

Білоцерківське обєднане управління Пенсійного фонду України Київської області є правонаступником управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області.

Згідно штатного розпису Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на 2017 рік, в управлінні утворено відділ персоналу та організаційно-інформаційної роботи, який нараховує 7 посад: 1 начальник відділу, 1 заступник начальника відділу, 5 головних спеціалістів.

Таким чином, його попереднє місце роботи збереглося в Білоцерківському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області, а саме: посада головного спеціаліста відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи.

Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Отже, згідно поданого ним розрахунку суми середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 року по 16.06.2017 року (51 робочий день) з відповідача має бути стягнуто на його користь 10628,40 грн..

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували та просили суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на письмові заперечення. Окремо зазначили, що управлінням Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області при звільненні позивача дотримані всі необхідні умови, передбачені трудовим законодавством, що передують вивільненню.

Третя особа на стороні відповідача: голова комісії з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, надавши відповідне заперечення проти нього.

Свідок ОСОБА_3 показала суду, що вона з квітня 2013 року була головою профспілкового комітету управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області і позивач був членом даної профспілки та сплачував відповідні внески зі своєї заробітної плати. Вона погоджувала наказ про звільнення від 13.01.2017 року всіх працівників у звязку з реорганізацією підприємства проте, конкретно по окремим працівникам в тому числі по ОСОБА_1 не надавала згоди. При цьому зазначила, від керівника або уповноваженого ним органу письмове подання про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 та письмова інформація щодо кількості та категорії працівників яких можуть звільнити, про строки проведення такого звільнення не надходило. Також вказала, що керівник або уповноважений ним орган не проводив консультацію з профспілковою організацією про заходи запобігання звільнення чи зведення їх до мінімуму або помякшення наслідків будь якого звільнення ставилося та не вирішувалося.

Свідок ОСОБА_4 показав суду, що 30.03.2017 року він призначений на посаду начальника Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області. Також вказав, що при звільненні позивача ОСОБА_1, йому було запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, крім того, позивачу неодноразово в усній формі пропонувалися вакантні посади, тому вважає, що при його звільненні були дотримані всі необхідні умови, передбачені трудовим законодавством.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що вона працює на посаді начальника відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області. Підтвердила те, що позивачу ОСОБА_1 в приміщенні УПФУ у Таращанському районі Київської області в присутності ОСОБА_6, її, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 заступник начальника Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області було запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Судом встановлено, що позивач з 23.09.2015 року по 14.03.2017 року працював на посаді головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів, підтримки, адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області.

Відповідно до постанови КМУ від 21.12.2016 року № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» 31.03.2017 року утворено територіальний орган Пенсійного фонду України Білоцерківське обєднане управління Пенсійного фонду Україну Київської області шляхом злиття управлінь Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі, у місті Білій Церкві, Рокитнянському районі та у Таращанському районі Київської області.

В звязку з цим, 13.01.2017 року відповідачем було попереджено позивача про наступне вивільнення із займаної ним на той час посади головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів, підтримки, адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області на підставі ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України та зазначено, що в разі наявності відповідних вакантних посад в новоствореному управлінні йому будуть упродовж двомісячного терміну такі запропоновані.

Вказане попередження відповідач мотивував реорганізацією управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України згідно п.1.ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» (наказ управління ПФУ у Таращанському районі від 13.01.2017 року №2-ос).

Поряд з цим, наказом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області № 14-ос від 14.03.2017 року «Про призначення на посаду ОСОБА_1В.», позивача призначено на посаду головного спеціаліста по роботі з персоналом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, увільнивши його від виконання обовязків головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів, підтримки, адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем з 15.03.2017 року, відповідно до поданої ним заяви від 14 березня 2017 року. .

Згідно наказу управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області № 20-ос від 30.03.2017 року "Про звільнення ОСОБА_1В." позивача, у зв'язку з реорганізацією УПФУ у Таращанському районі 30.03.2017 року звільнено з посади головного спеціаліста по роботі з персоналом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Проте суд не може погодитись із законністю такого звільнення, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ст. 11 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Предметом цього спору є питання законності звільнення особи з займаної посади, а отже, з'ясування цих обставин та правомірності дій відповідача і має бути перевірене в судовому засіданні в порядку ч. 3 ст. 2 КАС України з метою прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Згідно із положеннями п.4 ч.1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення, зокрема є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (ч.3 ст.87 Закону України "Про державну службу").

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

При цьому ст. 49-2 КЗпП України визначено порядок вивільнення працівників, згідно якого про наступне вивільнення останніх персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Суд звертає увагу на те, що встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) з одночасним приєднанням до іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що реорганізується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи.

Вказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року по справі №21-267а12.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема в ухвалі від 04 вересня 2010 року у справі № 6-8884св10, постанові від 10 березня 2015 року у справі № 21-52а15.

Крім того, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Так, відповідно до пункту 10 статті 38 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" виборний орган первинної профспілкової організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, який є членом діючої на підприємстві, установі, організації профспілки.

За період роботи в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області позивач протягом 9 років був членом профспілки та сплачував відповідні внески зі своєї заробітної плати.

Проте, як встановлено судом станом на 30.03.2017 року жодного засідання профкому за участю працівників УПФУ у Таращанському районі Київської області не проводилось, відповідно звільнення позивача з займаної посади з ініціативи власника з профспілковим комітетом на дату звільнення не погоджувалося.

Тому суд, дійшов до висновку, що відповідачем не було дотримано процедури звільнення, а саме позивач не був попереджений про звільнення його із займаної посади головного спеціаліста по роботі з персоналом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області та дане звільнення не було погоджене на засіданні профспілкового комітету.

Отже, наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області № 20-ос від 30.03.2017 року "Про звільнення ОСОБА_1В." з посади головного спеціаліста по роботі з персоналом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" був виданий з порушенням вимог законодавства, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Згідно розрахунку суми середньомісячного заробітку позивача за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 року по 16.06.2017 року (51 робочий день) поданого ним суду становить 10628,40 грн..

Згідно з ч.1-2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, в ході розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідачем при вивільненні позивача не виконано відповідних вимог закону, відтак адміністративний позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 254, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №20-ос від 30.03.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1В.».

Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Стягнути з Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2017 року до 16.06.2017 року 10628,40 (десять тисяч шістсот двадцять вісім гривень 40 копійок) грн..

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Таращанський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 22.06.2017 року

ГоловуючийОСОБА_8