Справа № 824/218/17-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/218/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григораша В.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Козак В.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Коновчука В.В.,

представника відповідача 1 не з`явився,

представника відповідача 2 Касьяненка О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (позивач) до командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (відповідач 1) та командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (відповідач 2) про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив: 1) визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 15.08.2016 року про продовження дії Контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 17.09.2013 року укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини № НОМЕР_3 ; 2) зобов`язати командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 Міністерства оборони України вирішити питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за закінченням дії строку контракту від 17.09.2013 року.

У зв`язку із перейменуванням військової частини - польова пошта НОМЕР_4 на військову частину НОМЕР_5 , у відповідності до спільної директиви Міністерства оборони України Генерального штабу Збройних Сил України №Д-322/1/5дск, в судовому засіданні було здійснено заміну відповідача 2, що зафіксовано в журналі судового засідання від 15.06.2017 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 17.09.2013 року між ним та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 полковника ОСОБА_2 укладено Контракт за умовами якого позивач був прийнятий на службу у Збройних Силах України. Відповідно до п. 3 Контракту він є строковим та укладений відповідно до строків встановлених законодавством України, за погодженням сторін на три роки. Пунктом четвертим контракту передбачено, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці повідомити про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

Позивач зазначив, що під час служби у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 , в установлений в Контракті термін він звертався з рапортом про його звільнення з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку дії Контракту. Однак, 27.07.2016 року позивач прибув в район проведення антитерористичної операції в с. Михайлівка Донецької області, а 14.10.2016 року направлений для подальшого проходження служби у військову частину - польова пошта НОМЕР_4 , яка розташована в м. Чернівці, де і чекав результатів розгляду рапорту про його звільнення з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку контракту.

Оскільки ніяких повідомлень щодо його звільнення в запас не було, його батько звернувся з заявою щодо неправомірних дій службових осіб військової частини НОМЕР_4 .

Позивач зазначив, що 16.02.2017 року він вдруге звернувся з рапортом про звільнення його в запас до командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 , який був підписаний його безпосереднім командиром капітаном ОСОБА_3 , однак йому було відмовлено листом від 23.02.2017 року за №627.

Зі змісту вказаного листа з`ясовано, що відповідно до п. 2 ч. 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та згідно з наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 15.08.2016 року №178, під час особливого періоду дія контракту ОСОБА_1 , як військовослужбовця військової служби за контрактом, була продовжена понад встановлені строки на період оголошення повної мобілізації з 17.09.2016 року. Ознайомившись з контрактом позивач з`ясував, що в п. 12 контракту відповідачем внесено запис про його продовження до оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту.

Зі змісту вищевказаного листа позивачем також з`ясовано, що підставою для продовження строку дії контракту послугував Указ Президента України "Про часткову мобілізацію" №303/2014 від 17.03.2014 року, який затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року №1126-VII, лист Міністерства Оборони України від 01.10.2015 року №332/2/8417 "Щодо особливого періоду у відповідності до ст.1 Закону України "Про оборону". Зазначив, що вказаним Указом Президента України було оголошено часткову мобілізацію на військову службу без введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Позивач вважає, що наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 15.08.2016 року №178 про продовження контракту понад встановлені строки таким, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства та є протиправним, а тому належить до скасування, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" №303/2014 від 17.03.2014 року часткова мобілізація проводиться протягом 45 діб з дня набрання чинності цим Указом. Відповідно до Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року №1126-VII даний закон набирає чинності з моменту його опублікування, і опублікований він 18.03.2014 року в офіційному виданні газети "Голос України" №49.

На думку позивача, дія Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" №303/2014 від 17.03.2014 року була обмеженою, він діяв з моменту його оголошення та закінчився кінцевим строком часткової мобілізації, тобто 02.05.2014 року. Таким чином, на момент закінчення дії контракту (17.09.2016 року) Указ Президента України "Про часткову мобілізацію" №303/2014 від 17.03.2014 року втратив свою чинність, а тому посилання на нього, як на підставу для продовження контракту є протиправним.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник командира військової частини НОМЕР_3 , не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду письмові заперечення в яких, зокрема, зазначив, що законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання. Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, командиром військової частини було застосовано вимоги ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", продовживши наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 15.08.2016 року №178 дію контракту позивача понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

При цьому зазначена норма обмежує продовження дії контакту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Між тим, позивач до жодної із категорій осіб, визначених наведеною нормою Закону України, не відноситься.

Крім того, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України пов`язує продовження перебування військовослужбовців на військовій службі також саме з моментом оголошення мобілізації, а не з періодом її дії чи проведення.

На даний час, порядок звільнення військовослужбовців з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту в умовах дії особливого періоду на законодавчому рівні врегульовано Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби", згідно якого ОСОБА_1 , набуває право на звільнення у зв`язку з закінченням строку дії контакту прослуживши не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, але не більше річного строку дії перехідного періоду, який закінчується 07.01.2018 року.

Також зазначив, що відповідно до п. 4 контракту, сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладанні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами. Однак позивач своїм правом відмови у його укладанні не скористався, оскільки позивач зобов`язаний був повідомити командування про небажання укладати новий контракт не пізніше 17.06.2016 року. Твердження позивача про подання командуванню військової частини письмового рапорту з проханням звільнити його з військової служби у зв`язку з закінченням строку дії контракту не відповідають дійсності, оскільки згідно журналу реєстрації вхідних документів військової частини польова пошта НОМЕР_1 за номенклатурою №3 за 2016 рік (том 4) інв. №486 протягом 2016 року письмових рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за контрактом у зв`язку з закінченням строку дії контракту на розгляд командування військової частини НОМЕР_3 (польова пошта НОМЕР_1 ) не надходило та не зареєстровано.

Враховуючи зазначене, вважає, що видавши наказ від 15.08.2016 року №178 стосовно продовження строку дії контракту від 03.10.2013 року до оголошення демобілізації та на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту, командир військової частини - польова пошта НОМЕР_1 діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та Законами України, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Про причини неявки суд не повідомив, клопотань або заяв не подавав.

Тимчасово виконуючий обов`язки Командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , не погоджуючись з позовними вимогами, надав суду письмові заперечення в яких зазначив, що Контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладений між позивачем та Міністерством оборони України на три роки та вступив у дію 17.09.2013 року, та був продовжений під час дії особливого періоду. Вважає відповідь військової частини НОМЕР_2 про відмову у розірванні контракту законною та такою, що прийнята відповідно до норм чинного законодавства щодо питань проходження та звільнення військовослужбовців з військової служби, оскільки, відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Законом. З аналізу нормативно-правових актів вбачається, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Відповідач зазначає, що закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію. Отже, оскільки на даний час в Україні діє особливий період та Президентом України не прийнято Указ про демобілізацію, то дія строку контракту позивача продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, а відтак у позивача відсутня підстава щодо звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Також, відповідач зазначив, що законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців з військової служби пов`язані безпосередньо з дією особливого періоду. В зв`язку з чим, відповідач зазначає, що під час особливого періоду чинним законодавством України не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби як "у зв`язку із закінченням строку контракту", разом з тим, військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити службу понад встановлені строки контракту на період до оголошення демобілізації, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник відповідача - 2 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити у повному обсязі, з таких підстав.

Судом встановлено наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

17.09.2013 року між громадянином України ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 полковника ОСОБА_4 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України (далі - Контракт). Згідно з пунктами 3 та 4 Контакту, він є строковим та укладається відповідно до строків встановлених законодавством, за погодженням сторін на три роки. Сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку Контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий Контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами (а.с. 10-13).

02.07.2016 року позивач звернувся до командування військовою частиною - польова пошта НОМЕР_3 з рапортом про переведення його для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини (а.с. 50).

27.07.2016 року, згідно з Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 29.07.2016 року №165 ОСОБА_1 прибув до 2 батальйонно-тактичної групи с. Михайлівка Донецької області до угрупування військ (сил) під час участі у антитерористичній операції (а. с. 14).

Згідно з витягом з Наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 15.08.2016 року №178 відповідно до п.2 ч.9 ст. 23 Закону України "Про військовий обовязок і військову службу" та пункту 33 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України позивачу з 17.09.2016 року продовжено строк дії Контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового Контракту, про що у п. 12 Контракту було внесено запис про те, що чинність Контракту продовжено до оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту (а.с. 52).

04.10.2016 року наказом Командира військової частини (по стройовій підготовці) №223 Старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , водія взводу десантного забезпечення 2 парашутно-десантного батальйону, призначеного наказам Командувача високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 09.09.2016 року №42-РС на посаду водія гаубичного артилерійського взводу гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону військової частини - польова пошта НОМЕР_4 , вирішено вважати таким, що справи та посаду здав 04.10.206 року. З 04.10.2016 року виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження служби до м. Чернівці.

Згідно з Довідкою військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 05.05.2017 року №837/п, протягом 2016 року письмових рапортів позивач про звільнення з військової служби за контрактом у зв`язку з закінченням строку дії Контракту на розгляд командування військової частини НОМЕР_3 (польова пошта НОМЕР_1 ) не надходило та не зареєстровано. При цьому за вх.№5080 від 02.07.2016 року зареєстровано рапорт позивача про переведення його для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини (а.с. 51).

16.02.2017 року позивач звернувся до командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 з рапортом з клопотанням про звільнення з військової служби в запас на підставі п."ї" ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в зв`язку з закінченням строку дії Контракту (а.с. 15).

Крім того, 17.02.2017 року батько позивача ОСОБА_5 , звернувся до Військової прокуратури Чернівецького гарнізону із заявою щодо можливих неправомірних дій службових осіб військової частини - польова пошта НОМЕР_4 стосовно ОСОБА_1 , а також щодо звільнення його з військової служби. Вказане звернення було направлено Військовою прокуратурою Чернівецького гарнізону до військової частини - польова пошта НОМЕР_6 .

Командування військової частини - польова пошта НОМЕР_6 розглянуло заяву батька позивача ОСОБА_5 від 17.02.2017 року, та листом від 23.02.2017 року №627 повідомила, що солдат ОСОБА_1 набуває право на звільнення у відповідності до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" після 18 місяців з дати продовження дії Контракту під час дії особливого періоду. Звільнення військовослужбовця з військової служби буде здійснюватись у строки та обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності Закону. Факт неправомірних дій командування військової частини - польова пошта НОМЕР_4 не підтверджений (а.с. 17).

Вважаючи Наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 15.08.2016 року про продовження Контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 17.09.2013 року протиправним, позивач звернувся до суду із вимогою про його скасування та зобов`язання вирішити питання про його звільнення у зв`язку із закінченням строку дії Контракту.

До вказаних спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Спірні відносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі по тексту - Закон України № 2232-XII) та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі по тексту - Закон України № 3543-XII).

Приписами частини 1, 2 статті 17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-XII.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України №2232-XII визначено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами статті 4 Закону України №2232-XII передбачено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України №2232-XII початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Строки військової служби визначаються у статті 23 цього ж Закону України №2232-XII, відповідно до частини 2 якої, для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Частиною 3 статті 23 Закону України №2232-XII визначено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію та призначаються на посади, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.

Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на шість місяців або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулювання питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначаються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (Положення №1153/2008).

Відповідно до пп. 2 п. 16 Положення №1153/2008 право на укладення від імені Міністерства оборони України контракту про проходження військової служби надається посадовій особі, яка має право видавати накази по особовому складу та до повноважень якої належить призначення на відповідні посади, - з особами, що призначені або призначаються на посади, за якими штатом (штатним розписом) передбачено військове звання від рядового складу до старшого офіцерського складу.

Пунктом 33 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовцям, які перебували в умовах, що з об`єктивних причин (перебування у полоні, заручником, інтернованим у нейтральній державі, якщо місце перебування невідоме, за інших обставин) унеможливлювали укладення нового контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, строк попереднього контракту продовжується до прийняття судом рішення про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими або до закінчення перебування у зазначених умовах і повернення до підрозділів, в яких вони проходили військову службу, а також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту.

Згідно з підпунктом 2 пункту 35 Положення № 1153/2008 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами "а", "б", "в", "д", "з" та "к" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до абз. четвертого ст. 1 Закону України №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до абз. п`ятого ст. 1 Закону України №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. шостого ст. 1 Закону України №3543-XII демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України" та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей.

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року №303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 року №1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію. Згідно п. 8 Указу Президента України №303/2014 він набрав чинності після затвердження Верховною Радою України. Закон України №1126-VI набрав чинності з дня його опублікування - 18.03.2014 року.

З огляду на викладене, особливий період настав з 18.03.2014 року, а тому строк дії контракту закінчувався під час дії на території України особливого періоду 17.09.2016 року.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особливий період настав з 18.03.2014 року, а тому строк дії контракту про проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України закінчився саме під час настання особливого періоду.

Згідно з п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України №2232-XII у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Оскільки, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання, то дія Контракту продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

При цьому, п.2 ч.9 ст.23 Закону України №2232-XII обмежує продовження дії Контракту понад встановлені строки, щодо категорії осіб, перелік яких наведений у ч.8 ст.26 цього Закону.

Так, відповідно до ч.8 ст.26 Закону України №2232-XII під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду; и) які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання; і) які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду; ї) які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону. Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;

2) під час воєнного стану: а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду; б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі; г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

3) після прийняття рішення про демобілізацію: а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України; б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом; в) які досягли граничного віку перебування на військовій службі.

Отже, законодавством встановлено вичерпний перелік підстав для звільнення з військової служби військовослужбовців за Контрактом, а тому Контракт з військовослужбовцем є діючим на відповідний період і його скасування/припинення у інший, не визначений Законом спосіб, суперечитиме вказаним правовим нормам, оскільки відповідне рішення про демобілізацію не приймалось. Окрім того, позивач до жодної з категорій осіб визначених частиною восьмою ст. 26 Закону України №2232-XII не належить.

За таких обставин, беручи до уваги те, що особливий період настав з 18.03.2014 року, тобто під час дії контракту позивача, а законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання, то дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації або у разі настання умов, визначених у ч. 8 ст. 26 Закону України №2232-XII.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2016 року, 15 травня 2017 року, від 16.01.2017 року та 31 травня 2017 року (К/800/33671/16, К/800/16426/17, №К/800/1446/17, К/800/924/16 відповідно).

Враховуючи зазначене, суд вважає, що Наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 17.09.2016 року про продовження контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 17.09.2013 року укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини № НОМЕР_3 прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на наступне.

Відповідно до п. п. "ї" п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в чинній на даний час редакції) під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини (воєнний стан або прийняття рішення про демобілізацію), які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Вказаний пункт 1 частини восьмої статті 26 доповнено новим абзацом згідно із Законом України № 1769-VIII від 06 грудня 2016 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби".

Відповідно до п. 1, 2 Прикінцевих положень Закону України № 1769-VIII цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, зокрема, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим ч.3 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Такі особи можуть продовжувати військову службу за новим контрактом, що укладається на умовах, передбачених ч.4 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якщо вони виявили таке бажання.

Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.

Закон України № 1769-VIII опубліковано в газеті "Голос України" від 06 січня 2017 року № 3, тобто він набрав чинності 07 січня 2017 року.

Таким чином, законодавцем на даний час встановлено певний порядок звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, передумовою якого є обов`язок військовослужбовця вислужити не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, але не пізніше 06.01.2018 року.

З огляду на викладене, командир військової частини польова пошта НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_5 ), відмовивши позивачу у задоволенні його рапорту щодо звільнення зі служби діяв правомірно, відповідно до чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування Наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 17.09.2016 року про продовження контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладеного 17.09.2013 року між між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини № НОМЕР_3 та вважає правомірною відмову командування військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_5 ) Міністерства оборони звільнити ОСОБА_1 з військової служби в зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що при прийнятті спірних рішень відповідач діяв відповідно до вимог ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Судовим розглядом не встановлено порушення відповідачами зазначених критеріїв при винесенні спірних рішень та вчиненні дій, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки сторони судові витрати не понесли, суд не вирішує питання про їх стягнення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.
Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.О. Григораш

Постанова в повному обсязі складена 20 червня 2017 р.