Справа № 814/2930/16
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2930/16

Категорія: 9.4 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Зуєвої Л.Є., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, за участю третьої особи - Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_4 Аваль" про визнання неправомірними дій, бездіяльність, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірними дії Національного банку України з запровадження видачі фізичній особі, неповязаній з підприємницькою діяльністю, ОСОБА_1 споживчого кредиту в іноземній валюті при правовій невизначеності; визнати неправомірною бездіяльність Національного банку України зі здійснення контролю за дотримання агентом валютного контролю ПАТ ОСОБА_4 Аваль валютного законодавства при укладенні та виконанні кредитного договору №014/08-112/75380 від 27.02.08.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач допустив кредитування третьою стороною фізичну особу (позивача) іноземною валютою при відсутності Генеральної та індивідуальної ліцензії, що є грубим порушенням вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Бездіяльність відповідача обумовила можливість застосування недобросовісної схеми кредитування позивача іноземною валютою, що призвело до збільшення суми валютного кредиту, недостовірність розрахунків та завищення суми боргу за кредитом, необмеженість боргу, а також додатковий прибуток банку за рахунок коштів позивача. Також третя сторона на свій власний розсуд (позивач приєднався до кредитного договору без права внесення змін, уточнень в умови договору) поклала на позивача відшкодування курсової різниці.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити рішення про задоволення позовних вимог.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 34-39 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.02.08 ОСОБА_1 уклав кредитний договір №014/08-112/75380 з ПАТ ОСОБА_4 Аваль на загальну суму 70000 доларів США строком 120 місяців за процентною ставкою 14%.

В забезпечення своїх зобовязань за кредитним договором ОСОБА_1 передав квартиру загальною площею 101,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності майновому поручителю ОСОБА_5

З березня 2009 року у ОСОБА_1 виникли проблеми з погашенням кредиту, оскільки курс національної валюти гривні до долара США на цей час значно змінився.

ОСОБА_1 та ПАТ ОСОБА_4 Аваль укладали декілька додаткових угод до кредитного договору, яким зменшувалось кредитне навантаження на позивача у звязку зі зміною курсу національної валюти в частині зменшення розміру щомісячного платежу, зміну строків та ін.

У звязку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобовязань, ПАТ ОСОБА_4 Аваль звернувся до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

25.11.15 рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва позов ПАТ ОСОБА_4 Аваль до ОСОБА_1 задоволений. З ОСОБА_1 та ОСОБА_5 стягнуто на користь банку у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 44710,41 доларів США.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті відповідно до вимог ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Відповідачем у встановленому законом порядку було надано таку ліцензію третій особі ПАТ "ОСОБА_4 Аваль" у зв`язку з чим суд не знайшов підстав, що дії Національного банку України з запровадження видачі фізичній особі ОСОБА_1 кредиту в іноземній валюті були неправомірними.

Крім того, судом зазначено, що Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду за діяльністю банків у межах, передбачених законодавством України, однак втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових осіб та службових осіб у виконання функцій держави не допускається.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Доводами апеляційної скарги позивач зазначає, що неоднозначне тлумачення норм законодавства обумовило віднесення на споживача валютних ризиків за кредитними договорами в іноземній валюті. Однак, такі висновки апелянта є помилковими, з огляду на наступне.

Згідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та закону. Нормами ст. ст. 610-611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають передбачені законом наслідки.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю (далі Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Тобто, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. в п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на 2008 рік законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

У ПАТ ОСОБА_4 Аваль така ліцензія на час укладання кредитного договору була, тобто він мав право на видачу кредитів у іноземній валюті.

Статтею 55 Закону України Про Національний банк України визначено, що Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідований основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банка і економічних нормативів. Відповідно до ч.1 ст.53 Закону, не допускається втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь-яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій держави.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено 26.06.2017 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: А.Г. Федусик