Справа № 802/576/17-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 червня 2017 р. Справа № 802/576/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Середюка М.А.

позивача: ОСОБА_1

у відсутності відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

про: визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) із позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - відповідач, Нацкомфінпослуг) про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що разом із листом від 21.10.2016 р. №6766/15-12 ним отримано копію акта планової інспекції кредитної спілки "Злагода" від 07.12.2012р. №34/15/4-18ФЛ, яку проведено Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. На переконання ОСОБА_1, при проведенні перевірки КС «Злагода» відповідач вдався до приховування суттєвих недоліків, які неприпустимо погіршували фінансовий стан спілки, що призвело до кризової ситуації за якої 860 вкладників залишилися без депозитних вкладів.

Враховуючи зазначене позивач звернувся до суду із позовом в якому просить:

- дії відповідача визнати протиправними і винними у доведенні кредитної спілки "Злагода" до критичного стану / явища;

- акт планової інспекції №34/15/4-18/ФП від 07.12.2012р. визнати необ'єктивним, виготовленим з приховуванням суттєвих недоліків про різке погіршення фінансового стану, що за короткий час призвело до неплатоспроможності, тобто критичного стану/явища, свідчення відсутності нагляду, контролю і державного регулювання за діяльністю КС "Злагода";

- покласти відповідачу обов'язок упродовж 15-денного строку виправити ситуацію, що утворилася, винних притягнути до відповідальності;

- відшкодувати позивачу завдану неправомірними діями відповідача матеріальну та моральну шкоду.

В ході розгляду справи по суті судом поставлено на розгляд питання щодо проведення заміни неналежного позивача ОСОБА_1 на належного КС «Злагода» проти чого заперечив позивач. У звязку з чим, судом в порядку частини другої статті 53 КАС України, повідомлено представника КС «Злагода» ОСОБА_1 про можливість вступу спілки до участі у справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача. Такого бажання представник (за дорученням) не виявив. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав через відділ прийому суду письмові заперечення в яких просив відмовити у задоволенні позову та розгляд справи провести за його відсутності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та у їх сукупності суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що Нацкомфінпослуг проведено інспекцію КС "Злагода" () з питань дотримання вимог чинного законодавства у сфера запобігання та протидії легалізації (відмивання) доходів отриманих злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму за період з 01.11.2011 р. по 01.11.2012 р.

За результатами інспекції складено Акт №34/15/4-18/ФП від 07.12.2012, яким встановлено порушення КС "Злагода" вимог Закону України Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та Положення про здійснення фінансового моніторингу фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 05.08.2003 р. №25.

На переконання ОСОБА_1, акт інспекції Нацкомфінпослуг виготовлено з приховуванням суттєвих недоліків про різке погіршення фінансового стану КС "Злагода", що за короткий час призвело до неплатоспроможності кредитної спілки. Позивач вважає, що така ситуація склалася у зв'язку із відсутністю нагляду, контролю і державного регулювання за діяльністю КС "Злагода" з боку відповідача. Враховуючи викладене, звернувся до суду із даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить із такого.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлено Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", метою якого є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до частини першої статті 21 зазначеного Закону, державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється, окрім іншого: щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Пунктом 9 частини першої статті 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції проводить самостійно чи разом з іншими державними органами перевірку діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), а також інших юридичних осіб та фізичних осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації.

Положенням "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг", затвердженим Указом Президента України від 23.11.2011 року № 1070/2011 (далі - Положення), визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним ОСОБА_2 України, здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством та у своїй діяльності керується Конституцією, законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (пункти 1, 2 Положення).

Згідно підпунктів 4, 5 пункту 3 зазначеного Положення, одними із основних завдань Нацкомфінпослуг є: здійснення в межах своїх повноважень державного регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг і дотриманням законодавства у відповідній сфері; захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування у межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг.

За приписами підпункту 36 пункту 4 Положення Нацкомфінпослуг, відповідно до покладених на неї завдань: проводить у межах своїх повноважень самостійно або разом з іншими уповноваженими органами виїзні та безвиїзні перевірки діяльності фінансових установ.

Як уже встановлено судом, відповідачем проведено інспекцію КС "Злагода" з питань дотримання вимог чинного законодавства у сфера запобігання та протидії легалізації (відмивання) доходів отриманих злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму за період з 01.11.2011 по 01.11.2012 за результатами якої складено Акт №34/15/4-18/ФП від 07.12.2012 та встановлено порушення КС "Злагода" законодавства про фінансові послуги.

Визначаючись щодо позовних вимог позивача в частині визнання протиправними і винними дій відповідача у доведенні кредитної спілки "Злагода" до критичного стану та визнання протиправним Акту інспекції №34/15/4-18/ФП від 07.12.2012, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

У даній справі позивачем фактично оспорюються дії відповідача при проведенні інспекції, що виявилися у складанні Акту такої інспекції, у якому не зазначені всі обставини, що привели, на думку позивача, спілку до критичного стану. Такі дії не мають правового значення у розумінні пункту 1 частини другої статті 17 КАС України.

Суд відзначає, що акт перевірки та внесення до нього даних є лише засобом документування дій контролюючого органу, а предметом оскарження в адміністративному суді можуть бути юридичні наслідки, що безпосередньо випливають з результатів відповідних дій чи бездіяльності.

Зазначені властивості акту перевірки як службового документа, що є носієм доказової інформації і яким оформлюються результати проведеної перевірки/інспектування, принципово відрізняють його від такого поняття як правовий акт індивідуальної дії.

Чинне законодавство не дає прямого визначення поняттю правовий акт індивідуальної дії.

Зі змісту пункту 1 частини першої статті 17 КАС України випливає, що правовий акт індивідуальної дії є рішенням субєкта владних повноважень

В силу пункту 7 частини першої статті 3 КАС України, суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У свою чергу, акт індивідуальної дії державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Правовий акт індивідуальної дії породжує права й обов'язки тільки в того суб'єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), якому (яким) його адресовано.

Зважаючи на це, акт планової інспекції не є юридичною формою рішення і сам по собі не породжує певних правових наслідків для особи, а тому він не може бути предметом розгляду у судовому порядку.

Вказане узгоджується із правовою позицією Вищого адміністративного суду України, що висвітлена у справі № К/9991/36349/11.

Більш того, суд звертає увагу на те, що інспектування, результати проведення якого викладено в оскаржуваному акті проводилось саме щодо КС «Злагода».

Пунктом 8 статті 3 КАС України визначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Право на захист це суб'єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин. Крім прав є величезна кількість інтересів, як загальних, так і персоніфікованих.

Завдання правосуддя це розгляд та вирішення правового спору, захист порушених субєктивних прав, свобод чи інтересів особи.

Ознакою спору є мета його учасників - доведення правомірності своїх інтересів, їх захист усупереч інтересам протилежної сторони. Особа-позивач очікує на захист своїх субєктивних інтересів.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо. Розширення кола суб'єктів права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у сфері публічно-правових відносин в цьому випадку не може розцінюватись як порушення права позивача, оскільки складенням оспорюваного акта стосовно КС «Злагода» обсяг прав позивача ОСОБА_1 і можливість їх реалізації лишаються незмінними.

Таким чином, акт інспекції Нацкомфінпослуг є службовим документом, у якому зафіксовано відповідні порушення КС «Злагода» законодавства про фінансові послуги і не є рішенням субєкта владних повноважень та жодним чином не може порушувати прав та інтересів позивача. У зв'язку із чим, відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання протиправними і винними дій відповідача у доведенні кредитної спілки "Злагода" до критичного стану та, відповідно, визнання протиправним Акту інспекції №34/15/4-18/ФП від 07.12.2012 р.

Не підлягає також задоволенню вимога ОСОБА_1 про зобов'язання Нацкомфінпослуг виправити ситуацію, що утворилася протягом 15-денного строку та притягнути винних осіб до відповідальності, оскільки така є похідною від попередніх, у задоволенні яких суд відмовляє.

Що стосується, вимоги позивача про відшкодування йому моральної та матеріальної шкоди, то суд з цього приводу зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

Разом з цим матеріальною шкодою є зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику. Наявність шкоди характеризується зафіксованим документально зменшенням будь-якого майна, що відбувається внаслідок знищення, пошкодження, псування, незаконного витрачання, незаконного призупинення діяльності, результатом чого є недоотримання доходу, невиконання обов'язків, виплата неустойок по договорах тощо.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розраховуючи матеріальну шкоду позивач посилається на рішення Вінницького міського суду, якими присуджено до стягнення з КС «Злагода» на його користь певні суми заборгованості, стягнення яких здійснюється в примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Стягнуті за судовим рішенням суми не можуть вважатись матеріальною шкодою, яка б підлягала стягненню в рамках розгляду іншої справи.

Щодо моральної шкоди, то позивач взагалі не пояснив в чому вона полягає.

Отже, суд зазначає, що позовна вимога про відшкодування позивачу моральної та матеріальної шкоди позивачем не доведена з передбачених статтями 23, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність такої шкоди. Зокрема не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди саме неправомірними діями відповідача.

Суд також акцентує увагу на тому, що в силу частини другої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

З аналізу наведеної норми видно, що відшкодування моральної та матеріальної шкоди має бути наслідком вчинення такої (шкоди) субєктом владних повноважень внаслідок протиправних дій або винесенням протиправних рішень, що стосуються безпосередньо позивача. Тоді як даному випадку, як вже зазначалось вище, оскаржувані дії та акт позивача не стосуються.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної та матеріальної шкоди відсутні.

Підсумовуючи викладене суд доходить висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити повністю.

Згідно статті 94 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволені позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна