Справа № 2а-1650/12/0970
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року м. Київ К/800/55782/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Калашнікової О.В.,

Єрьоміна А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області до Управління освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року Державна фінансова інспекція в Івано-Франківській області (далі - Інспекція) звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (далі - Управління) про зобов'язання відповідача виконати пункт 11 вимоги Інспекції про усунення порушень, виявлених ревізією від 31 травня 2012 року № 810-14/93.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року позов задоволено.

Зобов'язано Управління виконати в повному обсязі пункт 11 вимоги Інспекції про усунення порушень, виявлених ревізією від 31 травня 2012 року № 810-14/93, а саме: провести претензійно-позовну роботу з колективним підприємством торгово-виробнича фірма «Соя» щодо відшкодування зайвих виплат шляхом повернення коштів у сумі 55781,63 грн або постачання продукції на вказану суму, або стягнення цієї суми з винних осіб у порядку та розмірах, установлених статтями 130-136 Кодексу законів про працю України.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, а в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, Інспекція звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просила його скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Згідно з частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 1.1 плану контрольно-ревізійної роботи на перший квартал 2012 року Інспекцією проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Управління за період з 1 січня 2010 року по 1 березня 2012 року. За результатами ревізії складено акт від 24 квітня 2012 року № 810-21/10.

Ревізією, серед іншого, встановлені порушення, допущені Управлінням в ході придбання продуктів харчування в КП ТВФ «Соя». Зокрема, в порушення статті 3 Закону України «Про здійснення державних закупівель» в частині максимальної економії та ефективності, у лютому-березні 2011 року управлінням освіти придбано у вказаного підприємства продукції рослинництва без проведення встановленої законом процедури закупівлі за цінами, вищими за середні ціни по регіону на загальну суму 63558,34 грн.

У зв'язку з виявленим порушенням, Інспекцією на адресу Управління освіти скерована вимога від 31 травня 2012 року №810-14/939 про усунення порушень, виявлених ревізією.

Пунктом 11 вказаної вимоги відповідача, серед іншого, зобов'язано провести претензійно-позовну роботу з КПТВФ «Соя» щодо відшкодування зайвих виплат шляхом повернення коштів у сумі 55781,63 грн. або постачання продукції на вказану суму, або стягнення цієї суми з винних осіб у порядку та розмірах, установлених статтями 130-136 Кодексу законів про працю України.

Задовольнивши позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана вимога є правомірною і підлягає виконанню.

Скасувавши рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що приписи чинного законодавства не наділяють суб'єкта владних повноважень правами щодо спонукання господарюючого суб'єкта на проведення претензійно-позовної роботи та зобов'язання звернення до суду про стягнення безпідставно отриманих коштів з іншого господарюючого суб'єкту.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає висновки суду апеляційної інстанції правильними, але з урахуванням такого.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (далі - Положення), визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Положенням установлено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми узгоджуються з положеннями статті 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, пунктом 7 передбачено право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з пунктом 10 статті 10 Закону № 2939-ХІІ органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а відповідно до пункту 13 цієї норми - при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У цій справі Інспекція пред'явила вимоги, які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема у постановах від 28 жовтня та 25 листопада 2014 року, (справи №№ 21-462а14, № 21-442а14 відповідно), 23 червня 2015 року (справа № 21-358а15) і колегія суддів бере її до уваги.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав, а тому судове рішення має залишитися без змін з урахуванням висновків мотивувальної частини ухвали Вищого адміністративного суду України.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді