Справа № 212/340/17-а
Суддя: Чорний І. Я.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 212/340/17-а
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 червня 2017 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
у складі головуючого судді Чорного І.Я.,
з участю секретаря с/з Водоп`яновій Ю.С.,
за участю позивача ОСОБА_1
представника відповідача Дудар Т.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа Дніпропетровський обласний військовий комісаріат про визнання дії протиправними та зобов`язання здійснити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
20.01.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дій щодо призначення їй пенсії по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 , 1999 року народження згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з часу звернення за призначенням пенсії, а саме з 11.07.2016 року.
В обґрунтування позову зазначає, що перебуває на обліку у Криворізькому північному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з 18 січня 2015 року по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 згідно з Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 22.08.2016 року ОСОБА_1 звернулася до військового комісара Жовтнево-Тернівського об`єднаного районного військового комісаріату для вирішення питання про переведення її на пенсію по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 за померлого батька ОСОБА_3 , як військовослужбовця. 26.08.2016 року її заяву було направлено до Дніпропетровського обласного військового комісаріату. 16.09.2016 року Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом її заяву було направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Відповідно листом від 30.09.2016 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 за померлого батька ОСОБА_3 . В зв`язку з наведеним вважає такі дії відповідача неправомірними, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду із вищевказаним адміністративним позовом. Просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області у відмові в переведенні її на пенсію по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язати відповідача призначити їй пенсію на сина ОСОБА_2 по втраті годувальника. Крім цього просить стягнути з відповідача Головного УПФУ України в Дніпропетровській області витрати за надання правової допомоги в розмірі 500 грн.
Позивач ОСОБА_1 та її представник Бестанчук С.Г. в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, що вказані в позовній заяві.
Представник відповідача Дудар Т.Л. проти позову заперечила з підстав, що вказані в долучених до матеріалів справи запереченнях на позов. Додатково пояснила, що позивачем не було надано особистої заяви про призначення пенсії встановленого зразку з усіма необхідними для цього документами, а Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом не надано подання про призначення пенсії та необхідних довідок про розмір грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір пенсії, вважає, що колективне звернення сім`ї Міна від 22.08.2016 не можна розглядати як звернення за призначенням пенсії, яке б відповідало вимогам діючого законодавства. Крім цього зазначала, що ОСОБА_3 знаходився на учбових зборах як військовозобов`язаний, за ним зберігалась займана посада за основним місцем роботи та на військовій службі як військовослужбовець у цей період він не перебував, дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. До того ж, щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області витрат по справі за надання правової допомоги 500 грн. просила відмовити, оскільки будь-яких доказів наявності надання правової допомоги позивач не надала. Тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити в повному обсязі.
Представник третьої особи Дніпропетровського обласного військового комісаріату в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду було надіслано письмове пояснення на позов в якому проти позову представник третьої особи заперечував, просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була дружиною померлого ОСОБА_3 (а.с. №5).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 26.08.1999 року ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками дитини є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. №9).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 (а.с. №8).
Відповідно до копії посвідчення серія НОМЕР_3 від 07.09.2005 року ОСОБА_3 відносився до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) (а.с. № 13), крім цього відповідно до копії військового квитка серія НОМЕР_4 ОСОБА_3 був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. № 10-11).
Відповідно до профільного медичного висновку Військово-лікарської комісії південного регіону Міністерства оборони України від 23.06.2016 року № 320 причиною смерті встановлено захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії від 20.10.2004 року № 4229-8112 ОСОБА_3 мав захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_5 ОСОБА_3 був інвалідом 2 групи, мав пільги, встановлені законодавством України як ветеран війни інвалід війни. Згідно посвідчення серія НОМЕР_3 ОСОБА_3 мав статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи.
11.07.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою щодо переведення її на пенсію у зв`язку із втратою годувальника на сина ОСОБА_2 за померлого батька ОСОБА_3 , інваліда ІІ групи - захворювання, яке пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, який отримував пенсію згідно Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.17-19).
22.07.2016 відповідач направив позивачу лист - роз`яснення в якому вказано, що заяви про призначення пенсії у разі втрати годувальника подаються членами сім`ї померлого, якому на момент смерті не було призначено пенсію як пенсіонеру силових структур, до органів, що призначають пенсії, через уповноважені структурні підрозділи міністерств та інших органів, тому було рекомендовано звернутися до Жовтнево Тернівського районного військового комісаріату. ( а.с.16).
Відповідно до листа від 16 вересня 2016 року Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом заяву ОСОБА_1 направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за належністю (а.с. 22).
Листом від 30.09.2016 року № М1327-16 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 за померлого батька ОСОБА_3 як військовослужбовця згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», посилаючись на те, що ОСОБА_3 не мав статусу військовослужбовця та на те, що сім`я позивача не має права на отримання пенсії згідно ст. 29 зазначеного Закону (а.с. 23).
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасне право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором і відповідно після прийняття такого рішення звертається із особистою заявою.
Відповідно до ст.7 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до інвалідів війни належать інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювань, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Згідно із ст.10 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, які призивалися на збори військовозобов`язаних Міністерства оборони, органів внутрішніх справ і державної безпеки колишнього Союзу РСР і загинули (померли) під час виконання завдань по охороні громадського порядку при надзвичайних ситуаціях, пов`язаних з антигромадськими проявами.
Частиною 1 статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
При цьому, згідно з приміткою до цієї норми, до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.
За правилами частини першої статті 16 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1934-XII «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.
Зазначене вище кореспондується зі статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.
Аналогічна за змістом та по суті правова позиція викладена й у постанові Верховного суду України від 01.03.2016 року у справі №21-1887а15
Згідно ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Отже, слід дійти висновку, що ОСОБА_3 в період виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період з 03 березня 1987 року по 08 травня 1987 року відносився до категорії військовослужбовців, оскільки приймав участь в складі військової частини № НОМЕР_6 , що підтверджується копією довідки Жовтнево-Тернівського ОРВК № Юр/1924 від 05.04.2016року (а.с.12).
Згідно ч.3 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року№2262, члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
Відповідно до ст.2 вказаного Закону військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії в разі втрати годувальника призначаються незалежно від тривалості служби.
Як встановлено ст. 3 Закону, умови, норми і порядок пенсійного забезпечення, встановлені цим Законом для військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей, поширюються також (якщо не передбачено інше) на військовозобов`язаних, призваних на навчальні, спеціальні або перевірочні збори, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків у період проходження цих зборів, та членів їх сімей.
Положеннями ст. 18 Закону №2262 встановлено, що пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала у період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби.
Відповідно до ст. 30 вищевказаного Закону, право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Положеннями ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.
З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу в призначенні та перерахунку пенсії по втраті годувальника - військовослужбовця з підстав того, що ОСОБА_3 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період проходження спеціальних зборів, при цьому військовослужбовцем не являючись, оскільки за нормами вказаних законів такі особи прирівнюються до військовослужбовців, несуть обов`язки військовослужбовців та на них розповсюджуються права та соціальні гарантії як на військовослужбовців.
Згідно ст.37 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пенсії в разі втрати годувальника, які призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, не можуть бути нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Із змісту ст.83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вбачається, що переведення з одного виду пенсії на інший провадиться з дня подання відповідної заяви з усіма необхідними документами.
Така заява була подана позивачкою ОСОБА_1 11.07.2016 року (а.с. 17-20), при цьому посилання відповідача на не дотримання відповідної форми заяви, слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено подання заяви про призначення пенсії за встановленою формою, законодавець лише надає зразок такої заяви.
Виходячи з наведеного, недодержання форми, встановленої для заяви не може бути підставою для відмови у прийнятті її до розгляду за умови, що така містить усі відомості необхідні для розгляду питання про ОСОБА_4 еведення з одного виду пенсії на інший вид пенсії згідно з положеннями пенсійного законодавства.
Такі дії відповідача УПФУ є перешкодою у реалізації позивачем права на соціальний захист, гарантованого статтею 46 Конституції України.
Крім цього, суд наголошує, що відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області фактично відмовило позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 за померлого батька ОСОБА_3 як військовослужбовця згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», посилаючись на те, що ОСОБА_3 не мав статусу військовослужбовця та на те, що сім`я позивача не має права на отримання пенсії згідно ст. 29 зазначеного Закону, що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.09.2016 року № М1327-16 (а.с. 23).
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, зокрема, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Зважаючи на позицію Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії (Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), суд не погоджується з доводами представника відповідача, що оскаржуване рішення є законним, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. На думку суду відповідач, під час винесення оскаржуваного рішення, допустив незаконність своїх дій.
Судом встановлено, що, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , на час звернення у серпні 2016 року до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області, мав вік менше 23 років, є студентом учбового закладу. Отже, ОСОБА_2 як син померлого військовослужбовця, що помер внаслідок отриманого захворювання пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, має право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
За таких обставин, суд приходить до висновку щодо неправомірності дій відповідача щодо відмови у переведенні її з одного виду пенсії на інший, а саме на державну пенсію в разі втрати годувальника, як члену сім`ї військовослужбовця, який згідно статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з врахуванням статті 37 цього ж закону, з одночасним припиненням виплати щомісячної пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з дня звернення, тобто з 11 липня 2016 року.
Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 1 статті 87 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 87 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.
Згідно частин 1 та 2 статті 16 КАС України визначено, що кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом. Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов`язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються Кодексом адміністративного судочинства України та іншими законами.
Згідно ч.1 ст. 90 КАС України до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
На підтвердження факту понесених витрат за надання правової допомоги позивач суду доказів не надав, а отже підстав для відшкодування витрат на правову допомогу не вбачається.
Керуючись ст.ст. 7-14, 99, 100, 122, 158-163, 167, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа Дніпропетровський обласний військовий комісаріат про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в переведенні ОСОБА_1 на пенсію по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 з пенсії по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 згідно з Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на пенсію по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 , що призначається членам сімей військовослужбовців, відповідно до ст. 37 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 11 липня 2016 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом десяти днів з дня її оголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: І. Я. Чорний