Справа № 809/877/17
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

"21" червня 2017 р. справа № 809/877/17

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Могила А.Б. ознайомившись з матеріалами адміністративного позову Державної архітектурно-будівельної інспекції України до ОСОБА_1 про знесення самочинної прибудови гаража до господарської будівлі,-

В С Т А Н О В И В:

Державна архітектурно-будівельна інспекція України звернулася в суд із адміністративним позовом до ОСОБА_1 про знесення самочинної прибудови гаража до господарської будівлі.

Як вбачається з матеріалів адміністративного позову, в ході позапланової перевірки на підставі скарги сусіднього землекористувача ОСОБА_2, Інспекцією Державного архітектурного-будівельного контролю в Івано-Франківській області встановлено факт недодержання ОСОБА_1 державних стандартів, норм і правил під час здійснення без дозвільних документів прибудови гаража до існуючої господарської споруди по АДРЕСА_1. Внаслідок порушення п.3 ч.1 ст.25 Закону України "Про основи містобудування", постановою від 04.09.2014 №267 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності шляхом накладення штрафу, передбаченого ч.1 ст.96 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Предметом спору в адміністративній справі є знесення вказаної самочинної прибудови гаража до господарської будівлі.

Стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 3 Кодексу в пункті 1 дає визначення терміну «справа адміністративної юрисдикції», якою визнається публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 Кодексу, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за ознаками, наведеними в частині першій статті 17 Кодексу, зокрема, на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України (пункт 5 частини другої статті 17 Кодексу).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, аналіз статті 15 Цивільного процесуального кодексу України та статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Згідно з частиною четвертою статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Контекстний аналіз і конструкція указаних норм процесуального закону (статей 3, 17 та 50 Кодексу адміністративного судочинства України) із огляду на завдання адміністративного судочинства (стаття 2 Кодексу) свідчить про те, що поширення юрисдикції адміністративних судів на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень, коли відповідачем за адміністративним позовом виступає інша особа, а не суб'єкт владних повноважень, є винятком із загальних правил і засад адміністративного судочинства. Під юрисдикцію адміністративних судів такі спори згідно з пунктом 5 частини другої статті 17 Кодексу підпадають в тому разі, якщо в Конституції чи законах України зазначено про розгляд певного спору за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

У даному випадку Державна архітектурно-будівельна інспекція України, звернувся до суду з позовом до фізичної особи - ОСОБА_1 із тих підстав, що відповідачем в порушення приписів законодавства, що регулює містобудівну діяльність, здійснено добудову гаража до власної господарської будівлі.

Матеріально-правовою вимогою позивач визначив приведення об'єкту нерухомості в стан, який існував до здійснення прибудови.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). При цьому Державна архітектурно-будівельна інспекція України визначила правовими підставами звернення до суду з позовом Закони України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Про архітектурну діяльність», які не містять норм про розгляд адміністративним судом, в порядку адміністративного судочинства спорів за зверненням суб'єкта владних повноважень до фізичних осіб про знесення самочинного будівництва.

Таким чином, спір, за вирішенням якого до суду звернувся позивач, не стосується захисту прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Так, згідно із частиною першою статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

Разом з цим у положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 Цивільного кодексу України, поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України вбачається, що об'єкти самочинного будівництва належать до об'єктів цивільних прав.

З урахуванням норм частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що спір за позовом ДАБІ України про знесення самочинного будівництва підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням питання щодо речового права. А відтак його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Даний спір стосується речового права ОСОБА_1, правомірності здійснення ним правомочностей власника приміщення та виник у зв'язку із запереченням позивачем права відповідача на проведення змін у господарській будівлі. Отже спір виник із цивільних правовідносин і справа за правилами статті 15 Цивільного процесуального кодексу України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Така правова позиція висвітлена у постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України за №21-1959а16 від 15.11.2016 та в постанові Судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України №6-2554цс16 від 14.12.2016.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 109, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити Державній архітектурно-будівельній інспекції України у відкритті провадження за її адміністративним позовом до ОСОБА_1 про знесення самочинної прибудови гаража до господарської будівлі.

Повторне звернення до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію цією ухвали, разом з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга на ухвалу подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.