Справа № 815/2894/17
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2894/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: Танцюри К.О., Гусева О.Г., Левчук О.А., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.11.2016р. №591-16, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що про обґрунтовуванні побоювання за своє життя та здоров'я свідчать причини виїзду позивача, а саме те що позивач був вимушений звернутися за захистом в Україні через погрози, які він отримував з боку терористичного угрупування Аль-Каїда. Позивач зазаначав, що ані в країні походження Йорданії, ані в країні попереднього постійного проживання Кувейті він не може отримати належного захисту з боку держави від антиурядових угрупувань, а отже був вимушений шукати міжнародного захисту.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи у письмових запереченнях на адміністративний позов, що аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження та не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. Представник відповідача зазначав, що позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину та з його слів він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів. Разом з тим, відповідачем зазначено, що згідно аналізу правдоподібності та несуперечливості тверджень позивача було визначено, що позивач не може надати чіткої інформації стосовно можливих переслідувань в країні громадянської належності та в його твердженнях містяться суттєві розбіжності. У зв'язку з чим, на думку відповідача, зазначена позивачем інформація з приводу ймовірного переслідування на батьківщині є неправдоподібною, а звернення до міграційної служби здійснено не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно у пошуках шляхів легалізації.

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Йорданії, за національністю-йордан, віросповідання: мусульманин -суніт. З 26.11.1966р. проживав у Кувейті, м.Аль-Куєйт.

16.08.2013р. позивач, за національним паспортом та візою, літаком вилетів з Кувейту до Стамбулу (Туречина), де пробув 10 годин. Прибув до України з Туреччини 16.08.2013р.

Разом з тим, ОСОБА_1 вперше прибув до України 27.04.2010р. як турист. Згідно додаткового протоколу співбесіди від 29.07.2015р. позивач до України приїжджав відпочивати 7 разів.(а.с.117-120)

30.07.2011р. одружився з громадянкою України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою фактично розійшлись у 2013 році. Шлюб не розірвано.

20.05.2015р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.72-74)

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 14.11.2016р. по справі №2015OD0137 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.40-53)

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.11.2016р. №591-16, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.39).

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.11.2016р. міграційна служба дійшла висновку про те, що зазначена заявником інформація з приводу ймовірного переслідування на Батьківщині визнається неправдоподібною та не підтверджується ІКП, заявник не надав жодних доказів історії ймовірного переслідування на Батьківщині. Крім того, зазначено, що існують принципові розбіжності стосовно агентів та обставин ймовірного переслідування заявника на Батьківщині, що ставлять під сумнів наявність вказаних особою переслідувань і свідчать про недостовірність історії, що була викладена заявником. Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Кувейту з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, Аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.(а.с.40-53)

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено під час офіційного з'ясування обставин справи, причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 зазначено проблеми з терористичним угрупуванням Аль-Каіда. Позивача запрошували працювати в терористичне угрупування, однак він відмовився. Позивач змінив місце перебування, 2 місяці жив у свого друга та не працював. ОСОБА_1 телефонували, вони знали всю інформацію щодо заявника: ім'я, де працює та звідки була відома ця інформацію позивачу не відомо. Вони телефонували позивачу 2 рази, він змінював номер телефону та вирішив втекти в Україну, де позивач був багато раз і йому сподобалась країна. Після 2 дзвінків вони почали розпитувати у знайомих про позивача.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 №2015OD0137, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації.

Як вбачається з анкетування ОСОБА_1 від 20.05.2015р., позивач під час зазначення причин виїзду з країни постійного проживання зазначив, що представники угрупування Аль-Каіда телефонували йому двічі (а.с.80-84). При цьому у додатковому протоколі співбесіди від 29.07.2015р. заявник зазначив, відповівши на питання міграційної служби чи переслідували його, зазначив що йому дуже багато разів дзвонили і говорили якщо він не буде на них працювати то його вб'ють (а.с.117-120). У додатковому протоколі співбесіди від 11.09.2015р. заявник зазначив, що йому від Аль Каіда надходило 3 дзвінки.(а.с.122-129)

При цьому, судом встановлено, що позивач під час співбесід від 29.07.2015р. та від 11.09.2015р. надавав різну інформацію щодо характеру можливих погроз з боку терористичного угрупування. Так, в додатковому протоколі від 11.09.2015р. на питання міграційної служби: «Які саме погрози виказувались на Вашу адресу, за яких умов вони мали реалізувати ці погрози, чи були реальні підстави побоюватися таких погроз? » надано відповідь: «Вони коли дзвонили мені то розповідали всю інформацію про мене «де я живу, куди я ходжу. Були реальні загрози». На питання міграційної служби «Чи змінювався характер вимог та погроз від представників Аль-Каіда з часом, чи оголошували вони нові вимоги, висловлювали нові погрози, які саме?» надано відповідь «Нічого нового, перший раз вони мені запропонували працювати на них, а потім другий і третій раз говорили «чого ти не відповідаєш на наші вимоги?». Разом з тим, у додатковому протоколі від 29.07.2015р. на питання міграційної служби : «Чому ви саме боїтесь цю групу радикалів «Аль -Каіда»? Переслідували Вас?» надано відповіді: «мене запросили працювати з ними. І я не хочу приймати їх пропозиції», «вони мені дуже багато разів дзвонили і говорили якщо я не буду на них працювати вони мене вб'ють». Вказані відповіді є суперечливими, оскільки позивач в них зазначає те, що представники «Аль-Каіди» то просто пропонували працювати на них, то погрожували вбити у разі відмови з ними працювати.

Згідно додаткового протоколу співбесіди з громадянином Йорданії ОСОБА_1 від 29.07.2015р. на питання "Чому Ви вирішили приїхати в Україну?" позивач надав відповідь, що він не вперше був в Україні, а приїжджав як турист відпочивати та йому дуже сподобалась країна. Разом з тим, на питання «Чому Ви вирішили звернутись до міграційної служби саме 20.05.2015р.?» надано наступну відповідь «я чекав коли моя дружина повернеться, краще ж отримати посвідку на проживання ніж статус біженця.» Вказані відповіді свідчать про пошук позивачем кращих умов життя.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку про те, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на його адресу.

Зазначені обставини та суперечливі пояснення позивача дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 30.11.2016р. №591-16, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.11.2016р. №591-16, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту- не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 - 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя О.Г. Гусев

Суддя О.А. Левчук