Справа № 759/13949/16-а
Суддя: Величко Т. О.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

пр. № 2-а/759/45/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року Святошинський районний суд м. Києва у складі суду : суддя Величко Т.О., при секретарі Нечипорук А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністраивний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про визнання протиправною бездіяльності у видачі речового майна в натурі та зобов"язання його видати це майно,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 (далі - Позивач) в жовтні 2016 року звернулися до Святошинського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про визнання протиправною бездіяльності у видачі речового майна в натурі та зобов"язання його видати це майно, посилаючись на те, що ОСОБА_1 проживає у Святошинському районі міста Києва і має ідентифікаційний номер НОМЕР_1. Як видно із витягу з наказу начальника Національного науково-дослідного центру оборонних технологій і воєнної безпеки України від 28 липня 2008 року №131, Позивачу -1, якого відповідно до наказу Міністерства оборони України від 21 липня 2008 року №533 було звільнено зі Збройних сил України у військовому званні «полковник» з правом носіння військової форми одягу, було надано відпустку із виключенням зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та звільнення з військової служби в останній її день 12 вересня 2008 року. Позивачі зазначили, що Національний університет оборони України імені Івана Черняховського є правонаступником Національної академії оборони України відповідно до постанови КМУ від 17 грудня 2008 року №1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» та указів Президента України від 30 грудня 2008 року №1217/2008 «Про Національний університет оборони України» і від 22 лютого 2013 року №85/2013 «Про присвоєння імені Івана Черняховського Національному університету оборони України».

Позивач -1 зазначив, що знаходився на речовому забезпеченні у Відповідача. Як видно із довідки Відповідача №167/7/448/1 №56, яка була видана ним Позивачу - 1 04 вересня 2008 року, коли він мав статус військовослужбовця, Відповідач повинен був видати Позивачу -1 під час його звільнення з військової служби 125 предметів речового майна на суму 3709 грн. 55 коп. Надаючи таку довідку, Відповідач визнав борг перед Позивачем -1 щодо належного йому майна, однак, коли Позивач - 1 клопотав про отримання грошової компенсації замість майна, Відповідач йому відмовив. У зв'язку з цим постановою Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року в адміністративній справі №2а-38-1/10 з Відповідача на користь Позивача -1 було стягнуто 2473 грн. 10 коп. грошової компенсації замість речового майна, яке не було видано Позивачу -1 із жовтня 2004 по 12 вересня 2008 року, що є датою звільнення з військової служби, у стягненні грошової компенсації за речове майно, яке було видано Позивачу -1 з 11 березня 2000 року по жовтень 2004 року, судом було відмовлено, позовна вимога про видачу речового майна в натурі Позивачем -1 не заявлялась і судом не розглядалась. Надалі постановою Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2010року про стягнення на користь Позивача-1 2473 грн. 10 коп. грошової компенсації замість речового майна була виконана примусово відділом державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується постановою від 30 листопада 2011 року про закінчення виконавчого провадження. Нарешті, як видно із ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 серпня 2015 року, постановою цього суду від 23 січня 2014 року було скасовано постанову Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2011 року, а новою постановою цього суду Позивачу-1 було відмовлено у позові, однак, як видно із цієї ж ухвали Вищого адміністративного суду України, Відповідачу було відмовлено у повороті виконання судових рішень щодо стягнення на користь Позивача - 1 грошової компенсації. Оскільки питання щодо стягнення з Відповідача грошової компенсації замість речового майна було вирішено судом, Позивач - 1 звернувся 31 травня 2016 року із вимогою до Відповідача про видачу решти речового майна в натурі за період з 11 березня 2000 року по жовтень 2004 року, тобто на суму 3709,55-2473,10=1236,45 гривень. Однак листом №182/2414 від 15 червня 2016 року Відповідач відмовив Позивачу -1 у видачі решти речового майна в натурі, посилаючись на те, що нібито в цьому йому було відмовлено судом. У зв'язку з цим Позивач -1 подав скаргу на вказане вище рішення Відповідача відповідно до Закону України «Про звернення громадян» у порядку підлеглості до Міністерства оборони України, яка за дорученням розглядалась в Юридичному департаменті Міністерства оборони України.

Крім того, Позивач -2 зазначив, що відповідно до наказу начальника Відповідач від 15 листопада 2013 року №239, відповідно до наказу Міністерства оборони України від 11 листопада 2013 року №336 було звільнено зі Збройних Сил України у військовому званні «полковник» з правом носіння військової форми одягу, було виключено з 15 листопада 2013 року зі писків особового складу та всіх видів забезпечення. Позивач - 2 знаходиться на речовому забезпеченні у Відповідача, як видно із довідки Відповідача №167/7/441/1 №1, він повинен був видати Позивачу -2 під час звільнення з військової служби 260 предметів речового майна на суму 8625 гривень 77 копійок. Позивач -2 зазначив, що надаючи таку довідку, Відпоідач визнав борг пеед Позивачем -2 щодо належного йому речового майна в натурі, однак, коли Позивач -2 клопотав про отримання грошової компенсації замість речового майна, Відповідач в цьому відмовив. У зв'язку з цим постановою Окружного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року в адміністративній справі №826/19762/13-а з Відповідача на користь Позивача - 2 було стягнуто 6902 гривень 17 копійок грошової компенсації замість речового майна, яке не було видано Позивачу -1 з 22 травня 2008 року по 15 листопада 2013 року, що є датою звільнення Позивача - 2 з військової служби. У стягненні грошової компенсації за речове майно, позовна вимога про видачу речового майна в натурі Позивачем-2 не заявлялась і судом не розглядалась.

Позивач -2 зазначив, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2014 року про стягнення на користь Позивача -2 6902 гривень 17 копійок грошової компенсації замість речового майна була виконана примусово відділом державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, що підтверджується постановою від 29 березня 2016 року про закінчення виконавчого провадження. Оскільки питання щодо стягнення з Відповідача грошової компенсації замість речового майна було врешті - решт вирішено судом, Позивач -2 звернувся 31 травня 2016 року із вимогою до Відповідача про видачу решти речового майна в натурі за період з 11 березня 2000 року по 22 травня 2008 року, тобто на суму 8625,77-6902,17 =1723,60 гривень. Однак, листом №182/2413 від 15 червня 2016 року Відповідач відмовив Позивачу -2 у видачі решти речового майна в натурі, посилаючись на те, що нібито в цьому йому було відмовлено судом. Відтак Позивач-2 подав скаргу на рішення Відповідача відповідно до Закону України «Про звернення громадян» у порядку підлеглості до Міністерства оборони України, яка за дорученням розглядалась в Юридичному департаменті Міністерства оборони України разом з аналогічною скаргою Позивача-1.

В судовому засіданні позивач-1, позивач-2 підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити на підставі наданих пояснень та поданих письмових доказів.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперчувала, надала письмові заперення проти позову вказувала, що на час звернення ОСОБА_1, та ОСОБА_2 постанова КМУ від 28.10.2004 року №1444, яка безпосередньо регулювала порядок видачі речового майна та виплату грошової компенсації замість нього, втратила чинність згідно з постановою КМУ від 11.02.2016 року №71. 16 березня 2016 року була принята постанова КМУ №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (набрання чинності 22.03.2016 року), а 29 квітня 2016 року наказом МОУ № 232 була затверджена Інструкція про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (набрання чинності 17.06.2016 року)

Представник відповідача вказував, що відповідно до п. 4 розділу 3 Інструкції передбачено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна, в той же час Інструкція права військовослужбовців, звільнених у запас або відставку на отримання речового майна непередбачено. Таким чином, станом на 31.05.2016 року по теперішній час чинним законодавством не передбачено права на отримання речового майна, а також грошової компенсації замість нього військовослужбовцям які звільнені з військової служби, у зв'язку з чим в університету немає правових підстав на видачу речового майна .

Згідно частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст.. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов'язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

Статтями 22, 92 Конституції України визначені права і свободи людини і громадянина, гарантії прав і свобод визначаються Законами України. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Тому звуження та обмеження змісту й обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів відповідно до ст. 22 Конституції України не допускається.

З огляду на викладене, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскіьки докази на які посилалися позивачі є обгрунтованими, доведеними належними та допустими доказами, а позов підлягає задоволенню в повному обсязі( а.с.57-59).

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України ст.. 22, 92, ст.ст. 2, 3, 11, 12, 17, 99, 160,161,162, 163, 160, 186 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про визнання протиправною бездіяльності у видачі речового майна в натурі та зобов"язання його видати це майно задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського у видачі ОСОБА_1 31-го предмету речового майна відповідно до довідки №167/7/448/1, право на отримання яких настало з 11 березня 2000 року по жовтень 2004 року, та які не увійшов до суми грошової компенсації, яка була стягнута на його користь відповідно до постанови Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2010 року, і зобов'язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського видати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) ці предмети речового майна із врахуванням права на їх заміну іншими предметами цього ж майна в межах їх вартості.

Визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського у видачі ОСОБА_2 85-ти предметів речового майна відповідно до довідки №167/7/441/1, право на отримання яких настало з 11 березня 2000 року по 22 травня 2008 рокута які не увійшли грошової компенсації, яка була стягнута на його користь відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2014 року, і зобов'язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського видати ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) ці предмети речового майна із врахуванням права на їх заміну іншими предметами цього ж майна в межаї їх вартості.

Постанова може бути оскаржено до Київського Апеляційного адміністративного суду через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Т.О. Величко