Справа № 623/5217/15-а
Суддя: Гуренко М. О.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер справи 623/5217/15-а
Номер провадження 2-а/623/29/2017
ПОСТАНОВА

іменем України

14 червня 2017 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Гуренко М. О.

з участю: секретаря - Телешевської В. Ю.

представник відповідача: ОСОБА_1

представника третьої особи: Савіна О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Ізюмського міського голови Марченко Валерія Віталійовича, виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, третя особа: Ізюмське комунальне виробниче водопровідно - каналізаційне підприємство про визнання протиправними дії Ізюмського міського голови Марченка В. В., щодо невиконання вимог ст. 118 Кодексу Законів про працю України, не поновлення на попередній роботі (посаді), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

07 грудня 2015 рокуШевченко Л. Ф. звернувся до суду з зазначеним позовом до Ізюмського міського голови Марченко Валерія Віталійовича, Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, третя особа: Ізюмське комунальне виробниче водопровідно - каналізаційне підприємство про визнання протиправними дій Ізюмського міського голови щодо невиконання вимог ст. 118 КЗпП України, не поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії.

В лютому 2017 року ОСОБА_3 надав уточнений адміністративний позов, в якому просив визнати протиправними дії Ізюмського міського голови Марченка Валерія Віталійовича, які полягають у не виконанні вимог ст. 118 КЗпП України та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та не наданні після звільнення з виборної посади першого заступника Ізюмського міського голови з питань управління житлово-комунального господарства, в зв'язку з закінченням строку повноважень Ізюмської міської ради 6 скликання, попередньої посади директора Ізюмського виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства, на якій я працював до обрання на виборну посаду, а при її відсутності - іншої рівноцінної роботи (посади) на тому самому або, за моєю згодою, на іншому підприємстві, в установі, організації.Зобов'язати Ізюмського міського голову Марченко В. В. у відповідності до вимого ст. 118 КЗпП України та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» надати, в зв'язку зі звільнення з виборної посади внаслідок закінчення строку повноважень Ізюмської міської ради 6 скликанняпопередню посаду директора Ізюмського виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства, на якій я працював до обрання на виборну посаду, а при її відсутності - іншу рівноцінну роботу (посаду) на тому самому або, за моєї згодою, на іншому підприємстві, в установі, організації. Стягнути з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 172192,80 грн. Стягнути з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області на компенсацію за нанесену, в особі керівника Виконавчого комітету Ізюмської міської ради - Ізюмського міського голови Марченка В.В., моральну шкоду сумі 10000 грн. Зобов'язати Виконавчий комітет Ізюмської міської ради, в особі керівника Ізюмського міського голови Марченка В.В., у встановлений судом розумний термін, подати звіт про виконання прийнятого судового рішення. Стягнути з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області судові витрати.

В травні 2017 року ОСОБА_3 подав заяву про доповнення позовних вимог та просив визнати протиправними дії Ізюмського міського голови Марченка Валерія Віталійовича, які полягають у виданні розпорядження №520 від17.11.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3» без посилання на відповідну статтю, пункт закону на підставі якої проводиться звільнення, а саме п. 5 ст. 36 КЗпП України та без зазначення про переведення на попередню посаду директора Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства або за моєї згоди на іншу рівноцінну посаду на тому самому чи інших підприємствах, установах, організаціях. Визнати протиправними дії Ізюмського міського голови Марченка Валерія Віталійовича, які полягають у виданні розпорядження №329 від13.05.2016 року «Про продовження терміну дії контракту з керівником комунального підприємства», в період розгляду в судовому порядку моїх, ОСОБА_3, вимог про поновлення на попередній посаді директора ІКВВКП, після закінчення повноважень за виборною посадою, та відмовою у наданні, за зверненнями, вакантних посад: директора Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, начальника Управління житлово-комунального господарства Ізюмської міської ради, а також ненадання пропозиції, щодо працевлаштування на інших рівноцінних посад «Ізюмському комунальному виробничому водопровідно-каналізаційної підприємстві чи інших підприємствах, установах, організаціях». Зобов'язати Виконавчий комітет Ізюмської міської ради, в особі його керівника Ізюмського міського голови Марченко В.В. внести насту зміни до розпорядження №520 від 17.11.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3»: пункт 1 розпорядження, після виразу «у зв'язку із закінченням строку повноважень Ізюмської міської ради 6 скликання доповнити наступним: «та переведення на посаду директора Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства (або за його згоди на іншу рівноцінну посаду на тому самому чи іншому підприємстві) за ч. 5 ст. 36 КЗпП України». Зобов'язати Виконавчий комітет Ізюмської міської ради внести відповідні зміни до трудової книжки щодо підстав звільнення з посади першого заступника Ізюмського міського голови питань управління житлово-комунального господарства. Скасувати розпорядження Ізюмського міського голови Марченко В.В. № 329 від 13.05.2016 року «Про подовження терміну дії контракту - керівником комунального підприємства», як незаконне, прийняте перевищенням владних повноважень, що призвело до порушення мої конституційного права на працю, встановленого ст. 118КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

В червні 2017 року ОСОБА_3 подав заяву про уточнення позовної вимоги та просив позовну вимогу з врахуванням доповнення викласти в новій редакції: «Зобов'язати Ізюмського міського голову Марченко В. В. у відповідності до вимого ст. 118 КЗпП України та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» надати, в зв'язку зі звільненням з виборної посади внаслідок закінчення строку повноважень Ізюмської міської ради 6 скликання, попередню посаду директора Ізюмського виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства, на якій я працював до обрання на виборну посаду, а при її відсутності - іншу рівноцінну роботу (посаду) на тому самому або, за моєю згодою, на іншому підприємстві, в установі, організації, на. тих же умовах, що були встановлені контрактом, від 15 липня 2005 року з директором Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства ОСОБА_3 з 18.11. 2015 року».

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечували, просили в задоволенні позові відмовити.

В судовому засіданні встановлено, що на виконання постанови Борівського районного суду Харківської області від 18 грудня 2012 року ОСОБА_3 рішенням 95 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради № 3174 від 11 вересня 2015 року було поновлено на посаді першого заступника Ізюмського міського голови з питань управління житлово-комунального господарства.

Розпорядженням Ізюмського міського голови № 415 від 17 вересня 2015 року ОСОБА_3 поновлено на посаді першого заступника з питань управління житлово-комунального господарства.

17 листопада 2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади першого заступника Ізюмського міського голови з питань житлово-комунального господарства у зв'язку із закінченням строку повноважень Ізюмської міської ради 6 скликання.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих ради» депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.

Цей обов'язок можливо виконати за умови, якщо на місце працівника, звільненого у зв'яжу з обранням на виборну посаду, новий працівник буде прийнятий за строковим договором на строк повноважень звільненого працівника на виборній посаді.

Підприємство має право у таких випадках укладати строкові трудові договори (частина перша статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» стаття 23 Кодексу законів про працю України). Однак, при укладанні з працівником, прийнятим на вакантну посаду, що утворилася у зв'язку з обранням на виборну посаду, трудового договору на невизначений строк поворотне прийняття на роботу у зв'язку із закінченням повноважень за виборною посадою при відсутності вакансій законодавством не передбачено.

Слід зазначити, що на теперішній час директором Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційне підприємства є ОСОБА_5, що підтверджується копією контракту, дослідивши який судом було встановлено, що він не містить будь-яких норм та застережень щодо припинення його дії у разі поновлення на роботі попереднього керівника, що унеможливлює надання ОСОБА_3 посади директора Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційне підприємства.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 працював на посаді директора Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційне підприємства на підставі строкового контракту, строк дії якого складав 1 рік і який припинив свою дію на момент звільнення ОСОБА_3 з виборної посади.

Під іншою рівноцінною роботою (посадою) слід розуміти роботу (посаду), що не нижче за кваліфікацією або посадою від попередньої роботи обраного на виборну посаду працівника.

ОСОБА_3 неодноразово, після закінчення строку повноважень на виборній посаді, пропонувалося посада у комунальному підприємстві КП «Дирекція єдиного замовника». Однак жодної відповіді виконавчим комітетом Ізюмської міської ради від ОСОБА_3 отримано не було.

Тобто позивач ОСОБА_3 навмисно ігнорував пропозиції, які надходили йому від виконавчого комітету Ізюмської міської ради.

Твердження позивача, що КП «Дирекція єдиного замовника» в 2015 році знаходилась в стані ліквідації є хибними, оскільки рішення про припинення діяльності юридичної особи шляхом ліквідації КП «Дирекція єдиного замовника» було прийнято 23 грудня 2016 року - підстава рішення 28 сесії 7 скликання Ізюмської міської ради № 0738 від 23 грудня 2016 року.

Депутатські повноваження склав 19 липня 2006 року.

З 2011 року ОСОБА_3 має право на пенсійне забезпечення за віком.

Відповідно до частини другої статті 33 вищезазначеного закону за депутатом місцевої ради, який працював у раді на виборній посаді, в разі неможливості надання попередньої або рівноцінної роботи (посади) передбачено збереження на період працевлаштування, який не перевищує шести місяців, середньої заробітної плати, яку він одержував на виборній посаді в раді, виплата якої проводиться за рахунок місцевого бюджету.

У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв'язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді.

Звільнення позивача було проведено на підставі ст. 30 ЗУ «Про державну службу» за недотримання ним пов'язаних з проходженням служби вимог, передбачених ст. 16 ЗУ «Про державну службу» і на нього не поширюються вимоги статей 118 КЗпП ТА 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад»

Крім того позивач неодноразово змінював прохальну частину, в якій просив поновити його на посаді директора Ізюмського комунального виробничого водопровідно - каналізаційного підприємства або іншу рівноцінну роботу (посаду) на тому самому або, іншому підприємстві, установі, організації, за його згодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України суд перевіряє рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень. Таке втручання не може бути виправдане з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, тому завдання адміністративного судочинства є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Відповідно до Постанови № 4 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати,зокрема:у приниженні честі, гідності, престижу абоділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до Стаття 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Позивач не надав ніяких доказів причинення йому моральної шкоди.

Постановою Борівського районного суду Харківської області по справі № 2005/1595/12, 2-а/2005/33/12 від 18 грудня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково: визнано дії Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, Ізюмськоїміської ради, Ізюмського міського голови з приводу скликання та проведення 44 сесії Ізюмської міської ради 5 скликання у відповідності до її регламенту неправомірними. Визнати незаконним та скасувати рішення Ізюмської міської ради 44 сесії 5 скликання № 2551 від 12.09.2008 р.«Про звільнення першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства ОСОБА_3»; поновити ОСОБА_3 на посаді першого заступника Ізюмського міського голови з питань управління житлово-комунального господарства з 31 червня 2008 року; стягнено з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 червня 2008 р. станом на день звільнення (по 5350,46 грн. щомісяця) з урахуванням виплачених сум за розпорядженням № 175-К від 11.09.2008 р.

Рішення Борівського районного суду від 18 грудня 2012 року було виконано в повному обсязі 09 лютого 2017 року, тобто виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 450411,41 грн.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 15 ч.1 ст.3 КАС України передбачено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістомст. 11 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Судом встановлено, що предметом цього спору є питання законності звільнення особи з займаної посади, а отже, з'ясування цих обставин та правомірності дій відповідача і має бути перевірене в судовому засіданні в порядку ч. 3ст. 2 КАС Україниз метою прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

До публічної служби у встановлених випадках відноситься державна служба. Так, за змістом ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це професійна діяльність осіб, що займають посади в державних органах та їх апараті з метою практичного виконання завдань і функцій держави та одержують зарплату за рахунок державних коштів.

Віднесення служби до державної, тобто публічної, можливе, якщо це: професійна діяльність осіб, які її обіймають, здійснюється на основі Конституції, законів та інших нормативно-правових актів, за змістом полягає у виконанні завдань та і функцій держави, оплачується з державних коштів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першоюстатті 71 Кодексу адміністративного судочинства Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За приписами частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в цей період часу були неодноразово оголошені конкурси на вакантні посади і тому у позивача була можливість надати до конкурсної комісії свої документи, а відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено обставин і підстави, які зумовлюють наявність моральної шкоди, так як, позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Відповідно ст. 94 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 2, 3, 11, 71, 94, 158-163 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

В позові ОСОБА_3 до Ізюмського міського голови Марченко Валерія Віталійовича, виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, третя особа: Ізюмське комунальне виробниче водопровідно - каналізаційне підприємство про визнання протиправними дії Ізюмського міського голови Марченка В.В., щодо невиконання вимог ст. 118 Кодексу Законів про працю України, не поновлення на попередній роботі (посаді), стягнення сер еднього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ізюмський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя М.О. Гуренко