Справа № 379/563/17
Суддя: Василенко О. М.
Дата ухвалення: 2017-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 379/563/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2017 року м.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого: судді Василенка О.М.

при секретарі: Сальник О.Л.,

за участю адвоката: Дахна І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, третя особа на стороні відповідача: голова комісії з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко Ірина Олександрівна про визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в зв'язку із реорганізацією управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області позивачку звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". Позивач вказує на протиправність дій та недотримання УПФУ у Таращанському районі Київської області порядку вивільнення працівників, оскільки їй не запропоновані вакантні посади.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали і, уточнивши їх, просять суд скасувати наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №24-ос від 30.03.2017 року «Про звільнення ОСОБА_2», поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії у Таращанському відділенні Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області та стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2017 року до 12.06.2017 року - 6000 грн..

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на письмові заперечення. Окремо зазначила, що управлінням Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області при звільненні позивачки дотримані всі необхідні умови, передбачені трудовим законодавством, що передують вивільненню.

Третя особа на стороні відповідача: голова комісії з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко І.О. в судове засідання не з'явилася, про час і місце про розгляд справи повідомлена належним чином, проте подала клопотання про розгляд справи у її відсутності та заперечення проти позову в якому просить суд відмовити в його задоволенні.

Свідок ОСОБА_4 показала суду, що вона з квітня 2013 року була головою профспілкового комітету управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області і позивачка була його членом. При цьому зазначила, що питання про кваліфікацію і продуктивність праці позивачки на засіданні профспілкового комітету та на засіданнях ліквідаційної комісії не ставилося та не вирішувалося.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що позивачка працювала на посаді головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №2 управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі. До процедури вивільнення працівників вона, як колишній начальник даного відділу не залучалася. Чи пропонувалися працівникам посади в інші відділи новоствореного управління їй не відомо. Також зазначила, що позивачка була кваліфікованим працівником і претензій щодо виконання нею посадових обов'язків у неї не виникало.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ст. 11 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Судом встановлено, що предметом цього спору є питання законності звільнення особи з займаної посади, а отже, з'ясування цих обставин та правомірності дій відповідача і має бути перевірене в судовому засіданні в порядку ч. 3 ст. 2 КАС України з метою прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показння свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позову, в зв'язку з наступним.

Згідно із положеннями п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу").

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення, зокрема є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

31.03.2017 року утворено територіальний орган Пенсійного фонду України - Білоцерківське об'єднане управління Пенсійного фонду Україну Київської області шляхом злиття управлінь Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі, у місті Білій Церкві, Рокитнянському районі та у Таращанському районі відповідно до постанови КМУ від 21.12.2016 року № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України».

13.01.2017 року відповідачем було попереджено позивачку про наступне вивільнення із займаної посади на підставі ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України та зазначено, що в разі наявності відповідних вакантних посад в новоствореному управлінні їй будуть впродовж двомісячного терміну такі запропоновані.

Вказане попередження відповідач мотивував реорганізацією управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі шляхом приєднання до Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Згідно наявного у справі копії наказу управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області № 24-00 від 30.03.2017 року "Про звільнення ОСОБА_2І." свідчить, що у зв'язку з реорганізацією УПФУ у Таращанському районі, позивача ОСОБА_2І." 30.03.2017 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу"

Оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_2 прийнятий на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року № 988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України"

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наведене нижче.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу", державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Пунктом 1 частиною 1 статті 40 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"(зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Суд звертає увагу на те, що встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) з одночасним приєднанням до іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що реорганізується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи.

Вказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року по справі №21-267а12.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема в ухвалі від 04 вересня 2010 року у справі № 6-8884св10, постанові від 10 березня 2015 року у справі № 21-52а15.

Статтею 49-2 КЗпП України, визначено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення наведених положень чинного законодавства про працю, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вжити всі необхідні заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Проте, як встановив суд, позивачці в період з 13.01.2017 по 13.03.2017 переведення на вакантні посади в цій же установі не пропонувалося.

Відповідно до штатних розписів управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області на 2017 рік відділ призначення, перерахунку та виплати пенсій № 2 нараховував 7 штатних посади, з яких: 1 - начальник відділу, 6 головних спеціалістів.

Відповідно до штатного розпису Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, утвореного в результаті злиття управління Пенсійного фонду України Таращанському районі Київської області, управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі, управління Пенсійного фонду України у місті Білій Церкві, управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі, який надавався головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області для використання в роботі, відділ призначення, перерахунку та виплати пенсій нараховував 12 штатних посад: 1 - начальник відділу, 1- заступник начальника відділу та 10 головних спеціалістів.

Отже, посада, яку вона обіймала в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області залишилася і в новоствореному в результаті реорганізації Білоцерківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області. В тому числі посада головного спеціаліста відділу призначення, перерахунку та виплати пенсій залишилася і в Таращанському відділенні Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, при цьому вона відповідачем не була запропонована.

Таким чином, передбачене законом зобов'язання з працевлаштування позивачки відповідачем не виконано, чим порушено трудові гарантії працівника, тому її звільнення не можна визнати правомірним.

Крім цього, відповідач не звертався до вищестоящого органу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з метою працевлаштування позивачки в інших структурних підрозділах Пенсійного фонду України в Київській області, та не надав суду жодного доказу, щодо вчинення таких дій.

Отже, наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області № 24-ос від 30.03.2017 року "Про звільнення ОСОБА_2І." з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" був виданий з порушенням вимог законодавства, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, положеннями статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має базову вищу освіту, досвід роботи в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області понад 18 років, двох малолітніх дітей до 14 років та чоловіка інваліда війни, який перебуває на її утриманні.

Проте відповідачем суду не доведено дослідження ним переважного права позивачки на залишення на роботі.

Крім того, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Крім того, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Так, відповідно до пункту 10 статті 38 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" виборний орган первинної профспілкової організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, який є членом діючої на підприємстві, установі, організації профспілки.

За період роботи в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області позивачка протягом 18 років була членом профспілки та сплачувала відповідні внески зі своєї заробітної плати.

Проте, як встановлено судом станом на 30.03.2017 року жодного засідання профкому за участю працівників УПФУ у Таращанському районі Київської області не проводилось, відповідно звільнення позивачки з займаної посади з ініціативи власника з профспілковим комітетом на дату звільнення не погоджувалося.

Поряд з цим, суд ставиться критично до наданої представником відповідача пропозиції про переведення ОСОБА_2 на посаду головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії №1 Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України та акту відмови від підписанні її не може розцінювати їх як відповідний доказ, оскільки вони є такі, що не відповідають правилам організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 №1000/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за № 736/27181 (далі - Правила), а тому не можуть буди сприйняті судом як доказ виходячи з наступного.

Так, відповідно до розділу ІІ ч.1 п.3 Правил вказані вище документи відносяться до організаційно-розпорядчої документації, що є одним з класів управлінської документації, і поділяється на: 1) організаційну, що містить правила, норми, що визначають статус, компетенцію, структуру, штатну чисельність і посадовий склад установи, функціональний зміст діяльності установи та її підрозділів (положення або статут установи, положення про структурні підрозділи установи, посадові інструкції, штатні розписи, договори тощо); 2) розпорядчу, що фіксує рішення нормативно-правового або організаційно-розпорядчого характеру з основних питань діяльності установи, адміністративно-господарських або кадрових (особового складу) питань (постанови, рішення, накази, розпорядження); 3) інформаційно-аналітичну, що містить інформацію, на підставі якої приймаються певні управлінські рішення (акти, довідки, доповідні записки, заяви, пояснювальні записки, протоколи, службові листи тощо).

П.11 Правил передбачено, що оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування мають відповідати Національному стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07 квітня 2003 року № 55 (далі - ДСТУ 4163-2003).

Згідно розділу ІІІ ч.3 п.п.1,3 Правил службовий документ, отриманий установою або створений нею, у тому числі для внутрішнього користування, вважається внесеним до документаційного фонду установи з моменту його реєстрації.

Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації і полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою установою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа, шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Згідно розрахунку суми середньомісячного заробітку позивачки за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 року по 12.06.2017 року (48 робочих днів) поданого нею суду становить 6000 грн..

Згідно з ч.1-2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в ході розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідачем при вивільненні позивачки не виконано відповідних вимог закону, відтак адміністративний позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 254, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №24-ос від 30.03.2017 року «Про звільнення ОСОБА_2».

Поновити на роботі ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії у Таращанському відділенні Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Стягнути з Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2017 року до 12.06.2017 року - 6000 (шість тисяч) грн..

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Таращанський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 16.06.2017 року

ГоловуючийО. М. Василенко