Справа № 2-а-78/11/1505
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2012-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2012 р.Справа № 2-а-78/11/1505

Категорія:Головуючий в 1 інстанції:

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Кравця О.О. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в місті Одесі в порядку письмового провадження у звязку з неявкою сторін в судове засідання апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2011 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства праці та соціальної політики України та Управління праці та соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства праці та соціальної політики України та Управління праці та соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради про визнання неправомірними дій та бездіяльності відповідачів, стягнення недоотриманої суми допомоги по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 09 вересня 2005 року по 09 липня 2007 року та з 01 травня 2009 року по 09 листопада 2009 року у розмірі 13766 грн. і допомоги по народженню дитини у розмірі 946 грн. 80 коп.. Одночасно позивач просила поновити їй строк звернення до суду з відповідним позовом.

В обґрунтування позову зазначалося, що позивач на підставі ст. ст. 12 та 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»має право на отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, а також допомоги при народженні дитини у сумі, кратній 22,6 розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, встановленого на день народження дитини. Однак відповідачами вказані виплати проведено в значно меншому розмірі.

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2011 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Так, судом не прийнято до уваги положення Конституції України, Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»щодо неможливості зменшення соціальних виплат, які є основним джерелом існування, і які повинні бути не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Крім того, судом першої інстанції в порушення ст. 122 КАС України затягувався строк розгляду справи, а в порушення ст. ст. 133 та 160 КАС України не постановлено ухвалу про незастосування до спірних правовідносин приписів ст. 100 КАС України. У звязку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про повне задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 19 липня 2005 року народила сина ОСОБА_2, а 18 листопада 2006 року народила сина ОСОБА_3.

З вересня 2005 року позивач перебуває на обліку в УПСЗН Білгород-Дністровської міської ради та відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»отримує щомісячну допомогу по догляду за дітьми до досягнення трирічного віку.

05 листопада 2009 року позивач звернулась до УПСЗН Білгород-Дністровської міської ради із заявою про перерахунок допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Листом від 23 листопада 2009 року за № 50/1992 УПСЗН Білгород-Дністровської міської ради відмовлено позивачу у такому перерахунку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за період з 10 лютого 2009 року по 09 листопада 2009 року, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що УПСЗН Білгород-Дністровської міської ради правомірно виплачувало позивачу допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751.

Проте, з висновком суду першої інстанції в частині відмови по суті у задоволенні позовних за період з 09 вересня 2005 року по 09 лютого 2009 року погодитися не можна.

Так, матеріалами справи встановлено, що за захистом порушеного відповідачем права на отримання допомоги за вказаний період ОСОБА_1 звернулась лише 10 лютого 2010 року .

Відповідно до ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_1 до суду із позовом) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 100 названого Кодексу (у вказаній вище редакції) пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, в запереченнях на позовну заяву представник відповідача посилався на необхідність у відмові в задоволенні позову за період з 09 вересня 2005 року по 09 лютого 2009 року у звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду (а. с. 54).

Суд апеляційної інстанції враховує, що право ОСОБА_1 на отримання допомоги по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку у розмірі, встановленому ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»(в редакції до 28 грудня 2007 року), виникло у позивача у 2007 році на підставі рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007. Вказане рішення Конституційного Суду України було у встановленому порядку опубліковано у липні 2007 року, а тому позивач повинна була дізнатися про порушення свого права саме у липні 2007 року.

Разом з цим, на момент розгляду судом першої інстанції справи по суті Законом України «Про судоустрій і статус суддів»від 07 липня 2010 року частину 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, відповідно до якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Згідно ч. 2 ст. 5 названого Кодексу провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

На підставі наведених вище положень процесуального закону, чинних на момент розгляду справи судом першої інстанції, із врахуванням викладеного вище висновку щодо відсутності підстав для поновлення позивачу строку для звернення з позовом до суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за період з 09 вересня 2005 року по 09 лютого 2009 року із залишенням без розгляду вимог позивача по проведенню перерахунку та виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за вказаний період та допомоги по народженню дитини у розмірі 946 грн. 80 коп., право на яку виникло у позивача у 2006 році після народження сина ОСОБА_3.

Щодо висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про перерахунок допомоги по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку за період з 10 лютого 2009 року по 09 листопада 2009 року апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які мають дитину до трьох років, на їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про державну допомогу сімям з дітьми».

На підставі ст. 15 названого Закону (в редакції до 28 грудня 2007 року) допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

При цьому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зміни, внесені до ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»Законом України № 107-VІ від 28 грудня 2007 року «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», діяли виключно протягом 2008 року, що унеможливлює їх застосування до спірних правовідносин.

Разом з цим, ч. 2 ст. 46 розділу V Закону України від 26 грудня 2008 року № 835-VI «Про Державний бюджет України на 2009 рік»встановлено, що допомога при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»та Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням»призначається і здійснюється у 2009 році в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 22 Порядку призначення та виплати державної допомоги сімям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751, встановлено, що відповідно до статті 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачується у розмірі, що дорівнює різниці між: з 1 січня 2008 року - 50 відсотками, з 1 січня 2009 року - 75 відсотками, з 1 січня 2010 року - 100 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше як 130 гривень.

Норми статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавались. Таким чином, в даному випадку, на період виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які мали однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

На підставі ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Виходячи з наведених положень Конституції України та Рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»фактично змінено положення ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік».

Враховуючи, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачувалася ОСОБА_1 відповідачем з 10 лютого 2009 року по 09 листопада 2009 року у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині позовних вимог є правильним.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за період з 09 вересня 2005 року по 09 лютого 2009 року із залишенням без розгляду вимог позивача у вказаній частині.

Оскільки судове рішення в іншій частині постановлено з додержанням норм матеріального права, а окремі порушення процесуального закону, на які посилається апелянт, не призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову міськрайонного суду в цій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 203, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2011 в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про зобовязання Міністерства праці та соціальної політики України та Управління праці та соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради зробити перерахунок та забезпечити виплату ОСОБА_1 допомоги по народженню дитини у розмірі 946 грн. 80 коп. та державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 09 вересня 2005 року по 09 лютого 2009 року, - скасувати, а позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині - залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: