Справа № 711/498/15-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" червня 2017 р. м. Київ К/800/14773/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Черкаси про визнання рішення незаконним за касаційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Черкаси на постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо винесення оскаржуваного рішення, визнати незаконним рішення Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Черкаси № 3 від 24 жовтня 2014 року та поновити справу № 25.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення прийнято неуповноваженою комісією та не затверджене начальником відділу. Крім того, приймаючи оскаржуване рішення відповідач не виконав правил щодо обліку та зберігання документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 жовтня 2015 року позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача поновити справу № 25 залишені без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року, позовні вимоги задоволено. Визнано незаконним рішення Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Черкаси № 3 від 24 жовтня 2014 року, яким рекомендовано заяву позивача від 12 листопада 2001 року, яка зареєстрована 13 листопада 2001 року під № 25, з доданими до неї документами у твердій обкладинці перекласти в установленому порядку до особової справи позивача.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За правилами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Тобто, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке порушує безпосередньо права чи обов'язки позивача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що заява позивача від 13 листопада 2001 року не розглянута до цього часу, а відтак відповідач не мав підстав для прийняття оскаржуваного рішення, про рекомендацію перекласти документи зі справи № 25 в іншу справу, замість того щоб прийняти рішення по заяві позивача, що містилася в цій справі.

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може повністю погодитися з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

У даному випадку повноваження відповідача обмежуються лише формуванням та зберіганням особової справи позивача, тобто оформленням належним чином сукупності документів, на підставі яких в подальшому відділенням виконавчої дирекції Фонду приймається рішення про призначення або відмову в призначенні страхових виплат, інших соціальних послуг потерпілому.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

Відомості, зазначені в рішенні відповідача від 24 жовтня 2014 № 3 «Щодо формування, обліку та зберігання особової справи позивача, який отримав травму 06 травня 1987 року», не породжують обов'язкових юридичних наслідків та є інформацією, яка може бути підтверджена або спростована судом у разі вирішення спору щодо рішення відповідача про призначення або відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг позивачу.

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, 12 листопада 2001 року позивач звернувся до відповідача із заявою, яка зареєстрована 13 листопада 2001 року під № 25, про призначення йому страхових виплат. Однак, вказані виплати призначені не були, оскільки на розгляді у суді перебувала справа про призначення позивачу зазначених страхових виплат, про що ОСОБА_4 26 грудня 2001 року було надано відповідь.

24 жовтня 2014 року комісією відповідача прийнято рішення № 3 «Щодо формування, обліку та зберігання особової справи позивача, який отримав травму 06 травня 1987 року». Зазначеним рішенням комісія рекомендувала заяву позивача від 12 листопада 2001 року, яка зареєстрована 13 листопада 2001 року під № 25 з доданими до неї документами у твердій обкладинці перекласти в установленому порядку до особової справи позивача, що сформована у відповідності до вимог Правил обліку та зберігання у відділеннях виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затверджених постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 15 від 12 жовтня 2000 року.

Крім того, судами попередніх інстанцій було встановлено, що постановою відповідача від 24 жовтня 2014 року позивачу було відмовлено у призначенні страхових виплат та наданні соціальних послуг.

Вважаючи оскаржуване рішення від 24 жовтня 2014 року № 3 «Щодо формування, обліку та зберігання особової справи позивача, який отримав травму 06 травня 1987 року» незаконним, позивач звернувся до суду. При цьому, як вбачається з позовної заяви та додаткових пояснень позивача, останній, вказуючи на незаконність оскаржуваного рішення, в обґрунтування позовних вимог посилався на порушення його права на отримання страхових виплат та соціальних послуг.

Так, частиною 1 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що під час прийняття постанови суд вирішує:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;

4) чи належить задовольнити позовні вимоги або відмовити в їх задоволенні;

5) як розподілити між сторонами судові витрати;

6) чи є підстави допустити негайне виконання постанови;

7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення адміністративного позову.

Відповідно до частини 2 статті 162 цього ж Кодексу у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За правилами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій належним чином не уточнили позовних вимог та не з'ясували правову природу спірних правовідносин та норму права, яка їх регулює.

Крім того, суди не з'ясували, чи призведе обраний позивачем спосіб захисту порушеного права до відновлення такого права позивача та не врахували, що у випадку звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин із зазначенням способу, що не призводить до захисту права, суд, установивши порушення вимог законодавства, має на підставі статей 7, 8, 11, частини 4 статті 112, статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України самостійно обрати спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, за своєю суттю спір у справі, що розглядається, фактично стосується правомірності відмови відповідача у призначенні страхових виплат та наданні соціальних послуг позивачу, а тому обраний в даному випадку позивачем спосіб захисту прав та законних інтересів не призводить до поновлення порушеного права та реального захисту його прав у випадку їх задоволення.

Разом з тим, суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені; спосіб захисту порушеного права може залежати від того припинене порушення чи ні - при встановленні факту продовження протиправної поведінки суб'єкта владних повноважень, на момент вирішення спору, належним способом захисту права може бути зобов'язання відповідача припинити протиправні дії, а при припиненні порушення - суд може задовольнити вимогу про встановлення відсутності компетенції (повноважень) у суб'єкта владних повноважень, зокрема на вчинені дії, чи про визнання дій протиправними.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають, оскільки ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин справи і не грунтуються на законі.

Фактичний і нормативний контекст справи дає підстави стверджувати, що без з'ясування правової природи заявлених у цій справі позовних вимог та уточнення їх належним чином, без визначення способу захисту порушених прав позивача, який би гарантував дотримання і захист його прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі не можна вважати законними та обгрунтованими.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Черкаси задовольнити частково.

Постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.М. Заїка

М.І. Мойсюк