Справа № 802/467/17-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/467/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

13 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Калинівського районного суду Вінницької області, територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Калинівського районного суду Вінницької області, територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

Сторони у справі повноважних представників у судове засідання не направили, хоча повідомлялись про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 працював на посаді судді Бершадського районного суду Вінницької області з січня 1981 року по жовтень 1989 року, та в подальшому у Калинівському районному суді Вінницької області з 28.09.1989 року по 07.10.2016 року.

07 жовтня 2016 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 1600-VIII, якою, у зв'язку з поданням заяви про відставку, звільнено з посади судді ОСОБА_2. Згідно наказу Калинівського районного суду Вінницької області № 98-с від 07.10.2016 ОСОБА_2 відраховано із штату суддів з 07.10.2016 р.

02.03.2017 позивач звернувся із заявою до Калинівського районного суду Вінницької області про видачу відповідного наказу щодо виплати вихідної допомоги у відповідності до положень частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", що діяла на час набуття ним права на відставку, тобто станом на 26 січня 2011 року.

Листом Калинівського районного суду Вінницької області №5/2/2017 від 03.03.2017 р., позивача повідомлено, що відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції чинній на момент звільнення) виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку не передбачена, а відтак видати наказ про її виплати не є можливим.

07.03.2017р. позивач звернувся із заявою до ТУ ДСА у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги у відповідності до положень частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка діяла на момент набуття у нього права на відставку.

Листом № 04-36/853 від 20.03.2017р. ТУ ДСА у Вінницькій області відмовлено позивачу у виплаті та зазначено, що чинним Законом України "Про судоустрій та статус суддів", який діяв на момент звільнення ОСОБА_2 з посади, не передбачено право судді, звільненого з посади у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги, а також, що будь-які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий наказ відносно виплати вихідної допомоги позивачу не надходив.

Позивач не погоджуючись із такими відмовами звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини врегулювані положеннями Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 09 грудня 2015 року, що діяла в станом на день звільнення позивача, який не передбачав виплату вихідної допомоги при звільнені судді, а тому відмови відповідачів є правомірними, як наслідок відсутні підстави зобов'язувати нараховувати та виплачувати таку вихідну допомогу.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Відповідно до ч.1 ст.120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", в редакції чинній станом на дату подання заяви про відставку позивачем та звільнення останнього з посади судді (далі - Закон № 2453-VI), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Положеннями Закону № 2453-VI, що діяв на момент звільнення ОСОБА_2 з посади судді не передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога.

Водночас, позивач зазначає, що нарахування та виплата вихідної допомоги має бути здійснена у відповідності до положень частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка діяла на момент набуття ним права на відставку, а саме станом на січень 2011 року.

Однак, як обґрунтовано зазначає суд першої інстанції, на момент звільнення ОСОБА_2 з посади судді положення частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" втратили чинність на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, а тому такі не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Отже, що у статті 58 Конституції України йдеться про застосування норм у часі саме щодо юридичної відповідальності особи, тоді як у спірній ситуації мова йде про оплату праці.

Також, до правовідносин, які склалися між сторонами не можуть бути застосовано положення Кодексу законів про працю України, оскільки питання забезпечення діяльності судів/суддів та інші питання судоустрою і статусу суддів регулюються виключно спеціальним законом, а саме, Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 р. у справі № 1-1/2013, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, у пункті 3.1 вказаного рішення, Конституційний суд України вказує, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Разом з цим, слід звернути увагу на те, що у вказаному рішенні Конституційний Суд України досліджував питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI з наступними змінами (далі - Закон № 2453), редакція якого передбачала виплату вихідної допомоги у 2013 році, а саме, стаття 136 Закону № 2453. Проте, вказаний Закон зазнав суттєвих змін у його змісті (з 01.04.2014 р.), які не передбачають вихідну допомогу.

Колегія суддів також враховує рішення Європейського Суду від 10.03.2011 р. у справі "Сук проти України", в якому зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

В даному випадку, закон, на який посилається позивач як на підставу для нарахування та виплати йому вихідної допомоги, втратив чинність ще у 2014 році, тому вимоги позивача не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Смілянець Е. С.