Справа № 813/3800/14
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року м. Київ К/800/27624/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Шведа Е.Ю.,

суддів Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за

касаційними скаргами приватної середньої загальноосвітньої школи-гімназії «Відродження» та Львівської міської ради

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року

у справі № 813/3800/14

за позовом заступника прокурора м. Львова

до Львівської міської ради

третя особа: приватна середня загальноосвітня школа-гімназія «Відродження»,

про визнання протиправною та скасування ухвали,

встановив:

Заступник прокурора м. Львова (далі - Прокурор) звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, третя особа: приватна середня загальноосвітня школа-гімназія «Відродження» (далі - Школа), в якому просив визнати протиправною та скасувати ухвалу від 20 березня 2014 року № 3189 «Про звільнення у 2014 році приватної середньої загальноосвітньої школи-гімназії «Відродження» від сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Липинського, 16».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Школа та Прокурор звернулись до суду з касаційними скаргами, в яких просять скасувати рішення цього суду та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Доводи касаційних скарг мотивовані правомірністю оспорюваної ухвали Львівської міської ради, оскільки така не порушує інтересів держави та прийнята в межах повноважень відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами установлено, що між Львівською міською радою (орендодавець) та Школою (орендар) на підставі ухвали Львівської міської ради від 14 липня 2011 року № 689 укладено договір оренди землі від 30 вересня 2011 року зі строком дії до 29 липня 2020 року. Предметом вказаного договору є надання у користування земельної ділянки, яка знаходиться на вул. В. Липинського, 16 для обслуговування закладу освіти. Орендна плата за рік згідно з п. 9 зазначеного договору становить 92390,53 грн.

Листом від 19 листопада 2013 року №157 Школа звернулась до управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування щодо звільнення її від сплати орендної плати за користування земельною ділянкою на вул. В.Липинського, 16 на період червень-серпень 2014 року. Вказане звернення обґрунтоване тим, що оплата за надання освітніх послуг батьками здійснюється з вересня по червень, а в літній період школа не надає освітніх послуг, у зв'язку із чим школа в цей період не отримує прибутку.

За результатами розгляду вказаного звернення Львівська міська рада прийняла ухвалу від 20 березня 2014 року № 3189, відповідно до положень якої третю особу звільнено на період червень-серпень 2014 року від сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, що на вул. В. Липинського, 16, м. Львів.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності оспорюваного рішення та відсутності порушень або загрози порушень інтересів держави, оскільки кошти від сплати орендної плати за землю зараховуються до місцевого бюджету. Водночас, суд першої інстанції дослідив наявність правових підстав для звернення Прокурора до суду з цим позовом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ст. 288 Податкового кодексу (ПК) України не передбачено можливості надання органами місцевого самоврядування пільг зі сплати орендної плати за користування земельними ділянками. Своєю чергою, віднесення податку зі сплати орендної плати за землю до джерел поповнення місцевого бюджету не породжує в його розпорядника права на встановлення пільг зі сплати такого податку, оскільки такий податок на час виникнення спірних відносин був загальнодержавним.

Суд касаційної інстанції погоджується зі вказаним обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції і виходить з такого.

Відповідно до пп. 9.1.10 п. 9.1 ст. 9 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) плата за землю належить до загальнодержавних податків та зборів.

Згідно з пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Пп.14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до положень ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

У п. 288.5 ст. 288 ПК України встановлено межі, яких повинен дотримуватись орендодавець (у цьому випадку орган місцевого самоврядування) під час визначення розміру орендної плати.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами п. 28 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання стосовно прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку.

Водночас, чинним на час виникнення спірних відносин законодавством, зокрема приписами ПК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не було передбачено повноважень органу місцевого самоврядування щодо надання пільг зі сплати такого загальнодержавного податку, яким визначалась орендна плата за землю.

Відповідно до положень ст. 288 ПК України законодавець надав можливість орендодавцеві лише встановлювати розмір орендної плати у чітко визначених межах, проте не звільняти від обов'язку сплати такого загальнодержавного податку.

П. 4 ч. 1 ст. 69 Бюджетного кодексу України передбачено, що до доходів загального фонду місцевих бюджетів, що не враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належить плата за землю, що зараховується до бюджетів місцевого самоврядування.

Аналіз викладених положень чинного на час виникнення спору законодавства дає підстави для висновку про те, що факт зарахування орендної плати за землю до місцевого бюджету не надає органу місцевого самоврядування права на встановлення пільг щодо сплати цього загальнодержавного податку у вигляді тимчасового звільнення орендаря від обов'язку його сплати, оскільки саме державою у ПК України визначено порядок, строки та межі розмірів сплати цього податку, які є обов'язковими для виконання всіма орендодавцями. Водночас, держава, як регулятор відносин, що виникають у сфері справляння орендної плати за землю, зацікавлена у забезпеченні дотримання нормативно-правових приписів, якими ці відносини врегульовано.

Також суд звертає увагу на безпідставність посилання судами у цій справі на приписи ст. 282 ПК України, оскільки вказана норма стосується пільг щодо сплати земельного податку, а не орендної плати.

Отже, ухвала Львівської міської ради від 20 березня 2014 року № 3189 «Про звільнення у 2014 році приватної середньої загальноосвітньої школи-гімназії «Відродження» від сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Липинського, 16» прийнята відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства та правильно скасована судом попередньої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Зважаючи на викладене, доводи касаційних скарг спростовуються вище переліченими нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для їх задоволення та скасування рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційні скарги приватної середньої загальноосвітньої школи-гімназії «Відродження» та Львівської міської ради відхилити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: