Справа № 623/608/17
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 р.Справа № 623/608/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Лях О.П.

Суддів: Старосуда М.І. , Яковенка М.М.

при секретарі судового засідання Жданюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Барвінківського районного суду Харківської області від 15.05.2017р. по справі № 623/608/17 за позовом ОСОБА_1 до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

20 березня 2017 року позивач, звернувся до Барвінківського районного суду Харківської області з адміністративним позовом до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо не зарахування до стажу роботи, що дає право на отримання довічного грошового утримання, періоду проходження строкової військової служби; також період роботи на посаді слідчого відділу внутрішніх справ (з 24.08.1987 року по 13.03.1993 року), тривалістю 5 років 7 місяців 29 днів; також половини строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського (з 01.09.1983 року по 01.07.1987 року), тривалістю 1 рік 11 місяців, та щодо призначення ОСОБА_1 з 16.10.2016 р. щомісячного довічного грошового утримання із розрахунку 86% суддівської винагороди;

- зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області зарахувати до стажу роботи, що дає право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці, періоду проходження строкової військової служби; також період роботи на посаді слідчого відділу внутрішніх справ (з 24.08.1987 року по 13.03.1993 року), тривалістю 5 років 7 місяців 29 днів; також половини строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського (з 01.09.1983 року по 01.07.1987 року), тривалістю 1 рік 11 місяців;

- зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області здійснити перерахунок і виплату її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді, починаючи з 16.10.2016 р., з урахуванням раніше здійснених виплат (а.с.3-7).

Постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 15.05.2017 року позов задоволено(а.с.37-40).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі(а.с.43).

Відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, та той факт, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з 16.03.1993 року по 16.10.2016 року, що підтверджується трудовою книжкою, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 14-15).

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VIII, наказом в.о. голови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року №02-03/98 16.10.2016 року позивача відраховано зі штату Ізюмського міськрайонного суду Харківської області у зв`язку з виходом у відставку (а.с. 31).

Згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_1, загальний стаж станом на 16.10.2016 року становить 37 років 01 місяць 23 дні, з якого стаж роботи позивача, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 16.10.2016 року становить 33 роки 01 місяців 03 дні, в тому числі до стажу зараховано: стаж роботи на посаді судді з 16.03.1993 року по 16.10.2016 року - 23 роки 07 місяців, період проходження строкової військової служби з 21.10.1977 по 02.11.1979 року - 02 роки 12 днів, половини строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1983 по 01.07.1987 року - 01 рік 11 місяців, період роботи на посаді слідчого відділу внутрішніх справ з 24.08.1987 року по 13.03.1993 року - 05 років 06 місяців 19 днів.

В жовтні 2016 року позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою щодо призначення довічного грошового утримання з 16.10.2016 р. у розмірі 90% від її щомісячного грошового утримання, додавши довідку ТУ ДСА про заробітну плату для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці від 20.10.2016 року №04-50/637 (а.с. 17), відповідно до якої заробітна плата ОСОБА_1, яка враховується для призначення довічного грошового утримання, складає 24 650 грн. Отже, обчислений розмір довічного грошового утримання повинен складати 22 185 грн. (24650 : 100 x 90).

Однак, Ізюмським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Харківської області відповідно до розпорядження від 02.11.2016 року № 171927 щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 призначено в сумі 21199,00 грн., з розрахунку 86 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, тобто без урахування періоду проходження строкової військової служби, строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського та періоду роботи на посаді слідчого відділу внутрішніх, з посиланням на статтю 137 Закону України "Про судоустрій та статус суддів"(а.с.33-34).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо не зарахування позивачу до стажу роботи, що дає право на отримання довічного грошового утримання, 09 років 07 місяців 11 днів , а саме, періоду проходження строкової військової служби, строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського та періоду роботи на посаді слідчого відділу внутрішніх, є неправомірними.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів при здійсненні ними своїх повноважень, закріплених у ч. 1 ст. 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть буди обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Щомісячне довічне грошове утримання судді - це спрямована на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання, та по своїй правовій природі не є пенсією.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Право на отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до ч.3 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 02.03.2015 р. № 213-VIII, яка діяла на час призначення позивачці довічного щомісячного грошового утримання судді) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 положення частини третьої статті 141 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Керуючись частиною другою статті 70 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

Отже, з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 правове регулювання спірних правовідносин повинно здійснюватися відповідно до положень ч.3 ст. 138 Закону № 2453 у редакції Закону, що передбачає збільшення довічного грошового утримання судді за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до ч.3 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 квітня 2010 р. № 2453 (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 р. №3668-VI та на час виходу позивачки у відставку) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 р. № 3668-VІ внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 р. №3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч.3 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить ст.126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону до змін, внесених Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

При цьому, Конституційний Суд України наголосив, що неодноразово висловлював та враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема і суддів у відставці, що були викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Згідно з ч.2 ст.70 Закону України "Про Конституційний Суд України" у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

З метою реалізації зазначених повноважень (ч.2 ст.70 Закону України "Про Конституційний Суд України"), Конституційний Суд України у пункті 8 мотивувальної частини вказаного Рішення від 03 червня 2013р. зазначив, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання".

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Отже, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції до змін, внесених Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 86% від заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді ( а.с.16).

При цьому, збільшення довічного грошового утримання судді за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років відповідачем проведено не в повному обсязі, оскільки для цього розрахунку було використано стаж роботи виключно на посаді судді - 23 роки 07 місяців 02 дні.

Відповідно до статті 120 Закону № 2453-VІ суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з вимогами ст. 135 Закону № 2453-VІ до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VІ (у редакції Закону від 07.07.2010 р.) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції від 7 липня 2010 року зазначені правовідносини регулювались Законом України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 р. № 2862-XII (далі - Закон № 2862-XII).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 2862-XII кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, при зарахуванні часу роботи на посадах слідчих до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, цей час роботи прирівнюється до часу роботи на посаді судді та має враховуватися при нарахуванні довічного грошового утримання судді за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років.

Крім того, як п передбачено пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року № 865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Отже, крім стажу роботи на посаді судді 23 роки 07 місяців 02 дні, позивачу до стажу роботи, який дає право на отримання довічного грошового утримання, відповідач повинен був зарахувати 02 роки 12 днів - період проходження строкової військової служби з 21.10.1977 по 02.11.1979 року, 01 рік 11 місяців - половина строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту ім. Ф.Е. Джержинського з 01.09.1983 року по 01.07.1987 року, та 05 років 06 місяців 29 днів - період роботи на посаді слідчого відділу внутрішніх справ з 24.08.1987 року по 13.03.1993 року.

Таким чином, станом на 16 жовтня 2016 року спеціальний стаж роботи позивача, що дає йому право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 33 роки 01 місяць 03 дні, а тому відповідно до ч.3 ст.138 Закону України " Про судоустрій та статус суддів" він має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90 % від грошового утримання судді на відповідній посаді.

Доводи апелянта про те, що врахування до стажу роботи судді, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання періоду проходження служби на посадах слідчого відділу внутрішніх справ, періоду проходження строкової військової служби, навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту ім. Ф.Е. Джержинського, у чинній на момент відставки позивача редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалося вище, за приписами пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VІ (у редакції Закону від 07.07.2010 р.) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції про наявність у позивача спеціального стажу 33 роки 01 місяців 03 дні, що надає йому право на отримання довічного грошового утримання в розмірі 90 %.

За приписами статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області залишити без задоволення.

Постанову Барвінківського районного суду Харківської області від 15.05.2017р. по справі № 623/608/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 16 червня 2017 року.

Головуючий суддя (підпис)Лях О.П.
Судді(підпис) (підпис) Старосуд М.І. Яковенко М.М.