Справа № 753/7958/17
Суддя: Цимбал І. К.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7958/17
провадження № 2-а/753/382/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Суддя Дарницького районного суду м. Києва Цимбал І.К., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької РДА, третя особа: департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є особою. Яка постраждала внаслідок ЧАЕС першої категорії та є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС та її наслідків. На підтвердження цього факту позивач надав відповідачу всі необхідні документи, однак Управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації відмовлено у наданні статусу інваліда війни та відповідного посвідчення з огляду на відсутність документального підтвердження залучення позивача особисто до формування Цивільної оборони згідно з наказом чи розпорядженням.

Позивач вважає, що вказана відмова відповідача у наданні позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, в зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Згідно ч. 4 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

З врахуванням того, що у справі наявні достатні докази, суд приходить до висновку про можливість ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення без проведення судового засідання, а відтак у відповідності до ч.4 ст.183-2 КАС України справа підлягає розгляду в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач по справі надав суду свої письмові заперечення щодо адміністративного позову.

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи, що підтверджено довідкою МСЕК про призначення інвалідності 3 групи (безстроково) серія КИЕ-1 № 034444 від 21.07.1998 р., пов'язаного з роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС та учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, 1 категорії, що підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1, вкладка НОМЕР_2, виданого Державною адміністрацією м. Києва 11.11.2011 року (а.с. 4).

Позивач звернувся з заявою до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької РДА в м. Києві про визнання його інвалідом з наданням відповідного статусу та проханням видати посвідчення відповідного зразка у відповідності до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

До заяви позивачем були додані: копія інформаційної довідки; ксерокопія посвідчення учасника ЛНА на ЧАЕС; ксерокопія довідки МСЕК; ксерокопія трудової книжки та ксерокопія паспорту.

Позивач зазначає, що інформаційна довідка Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації №01.1-14/533 від 30.03.2017 року є достатнім підтвердженням участі останньої у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони.

У відповідь на звернення позивача Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації листом №01-08/2707 від 05.04.2017 року повідомило про відсутність правових підстав для надання статусу інваліда війни, оскільки не надано жодного первинного документу, який би підтвердив участь позивача у складі формувань Цивільної оборони (а.с. 6).

Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі по тексту - Закон № 3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно статей 1, 4 Закону № 3551-ХІІ даний Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття, організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів, виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни, надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

У відповідності до статті 4 Закону № 3551-ХІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни, крім інших категорій громадян, належать також особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Виходячи зі змісту пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» підставами для надання особі статусу інваліда війни є наявність двох складових умов: 1) особа повинна бути залучена до складу формувань ЦО під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) такій особі повинен бути встановлений статус особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі по тексту - Положення № 302), посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Відповідно пункту 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на підставі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

У частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Роз'яснення Комітету у справах пенсіонерів, ветеранів та інвалідів Верховної Ради України від 08.12.2005 року № 0625/7-379 чинність ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюється на осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, створених згідно діючого на той час законодавства, зокрема на підставі Положення про Цивільну оборону СРСР затвердженого Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111 від 18.03.1976 року. Такі формування Цивільної оборони були створені згідно з розпорядженням начальника Цивільної оборони Київської області - Голови обласної ради, а також наказом начальника Цивільної оборони м. Біла Церква - Голови міської ради. Підтвердженням залучення особи до складу формувань Цивільної оборони є архівні дані за підписом та розпорядженням вищезазначених керівників Цивільної оборони.

Як вбачається зі ст. 1 Закону України вiд 03.02.1993 р. № 2974-XII «Про цивільну оборону» цивільна оборона України є державною системою органів управління, сил і засобів, що створюється для організації і забезпечення захисту населення від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, екологічного, природного та воєнного характеру.

Невоєнізовані формування цивільної оборони створюються в областях, районах, містах Києві та Севастополі, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. До невоєнізованих формувань цивільної оборони зараховуються працездатні громадяни України, за винятком жінок, які мають дітей віком до 8 років, жінок з середньою та вищою медичною освітою, які мають дітей віком до 3 років, та осіб, які мають мобілізаційні розпорядження.

Згідно пункту 25 частини 4 Положення «Про невоєнізовані формування цивільної оборони і норми оснащення (табелізації) їх матеріально-технічними засобами», введене в дію Наказом начальника Цивільної оборони СРСР - замісником Міністра оборони СРСР від 06.07.1975 року №90 до складу формувань зараховуються в обов'язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років, за виключенням військовозобов'язаних, що мають мобілізаційні розпорядження, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дитину до 8-річного віку, а також жінок з середньою та вищою медичною освітою, які мають дітей до 2-річного віку.

Відповідно до Роз'яснень Міністерства праці та соціальної політики України необхідне документальне підтвердження факту залучення особи до формувань Цивільної оборони, які можуть дати тільки архівні первинні документи 1986 року з ініціалами заявника, посиланням на номер розпорядження керівника формування ЦО та характером виконаних робіт, які завірені печатками та штампами того часу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не наданого жодного відповідного документу на підтвердження особистого залучення та участі у складі формувань Цивільної оборони, що унеможливлює надання позивачу статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення.

Так, інформаційна довідка про участь у формуваннях ЦО № 01.1-14/533-18 від 30.03.2017 року, на яку посилається позивач, носить суто інформаційний характер. Окрім того, слід зауважити, що остання не є та не може бути належним та допустимим доказом, що підтверджує участь у складі формувань Цивільної оборони, оскільки не містить ані прізвища позивача, ані дати, періоду залучення останньої у складі формувань Цивільної оборони, а по своїй сутті є викладенням правової позиції шляхом суб'єктивного трактування норм чинного законодавства у сфері Цивільної оборони.

Поряд з цим, судом не береться до уваги довідка «Об'єкт укриття» № 890 від 27.12.1991 року, оскільки відсутні відомості, що функції виконувалися у складі формувань Цивільної оборони.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем документи не підтверджують її залучення до складу формувань Цивільної оборони.

Сама по собі участь позивача в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та встановлення їй у зв'язку з цим групи інвалідності є підставою для надання пільг та компенсації, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Однак, обов'язковою умовою для визнання позивача інвалідом війни є його участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формування Цивільної оборони, проте такі належні та допустимі докази в матеріалах справи відсутні.

Водночас позивач є особою, яка у розумінні Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має лише статус постраждалого в мирний час особи внаслідок Чорнобильської катастрофи і не може бути віднесений до осіб, які дійсно належать до учасників війни, а дії позивача свідчать про їх невідповідність дійсності, що підтверджується відсутністю в документах розпорядження по підприємству про створення формування ЦО, його структури, особистого складу.

З огляду на зазначене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги стосовно визнання дій Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо надання статусу інваліда війни неправомірними є необґрунтованими, оскільки відмова відповідача від надання статусу інваліда війни є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на нормах законодавства.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації видати посвідчення відповідного зразка суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, враховуючи, що судом під час розгляду справи встановлено правомірність відмови щодо надання статусу інваліда війни, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискрецію суб'єкта владних повноважень, а відтак відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись стст. 11, 69, 70, 71, 103, 158-163, 172, 177, 179, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Дарницький районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

СУДДЯ: