Справа № 807/761/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" червня 2017 р. м. Київ К/800/12079/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності неправомірною, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: визнати незаконним наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 березня 2015 року № 72 про виключення підполковника ОСОБА_1 зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 без повного розрахунку за нормами забезпечення; зобов`язати військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати наказ (по стройовій частині) від 26 березня 2015 року № 72 та видати новий наказ про виключення підполковника ОСОБА_1 із списків ІНФОРМАЦІЯ_1 після повного проведення з ним усіх належних розрахунків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуваний наказ про виключення його зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 є неправомірним, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем повного розрахунку за продовольче і речове забезпечення.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 березня 2015 року № 72 про виключення підполковника ОСОБА_1 зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 без повного розрахунку за нормами забезпечення. Зобов`язано військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати наказ (по стройовій частині) від 26 березня 2015 року № 72 та видати новий наказ (по стройовій частині) військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення підполковника ОСОБА_1 із списків ІНФОРМАЦІЯ_1 після повного проведення з ним усіх належних розрахунків.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено позивачу у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. В обґрунтування доводів касаційної скарги вказує на помилковість висновків суду апеляційної інстанції, що при виключенні позивача зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачем проведено повний розрахунок. Зазначає, що відповідач не виплатив матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за продовольче забезпечення під час проходження військової служби згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 серпня 2007 року, компенсацію за неотримане речове майно під час проходження військової служби та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2015 рік.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , підполковник запасу, проходив військову службу на офіцерських посадах у Збройних Силах України у період з 1985 по 2010 роки.

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126 «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», ОСОБА_1 був призваний на військову службу, яку проходив у Закарпатському обласному військовому комісаріаті з 19 березня 2014 року по 26 березня 2015 року.

Згідно витягу із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовій частині) від 19 березня 2014 року № 49 відповідно до мобілізаційного плану позивача зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всі види забезпечення. ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків за посадою помічник військового комісара з правової роботи Закарпатського обласного військового комісаріату.

На підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» та відповідно до наказу першого заступника начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 20 березня 2015 року № 78 ОСОБА_1 звільнений в запас та виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання зазначеного наказу наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 березня 2015 року №72 (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_1 , помічника військового комісара з правової роботи ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 26 березня 2015 року виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 без проведення з ним повного розрахунку по усім видам забезпечення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків та без його згоди, що не відповідає вимогам Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент звільнення з військової служби та виключення зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач не мав права на виплату компенсації за неотримане продовольче і речове забезпечення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік.

Крім того зазначив, що відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 26 березня 2015 року № 72 позивачу була виплачена грошова компенсація за невикористані 8 днів щорічної основної відпустки за 2015 рік.

Проте повністю погодитись з висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів не може та вважає їх передчасними.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон № 2232).

Частиною 6 статті 2 вказаного Закону визначено види військової служби, а саме: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина 9 статті 26 Закону № 2232).

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Положення №1153/2008), визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Тобто, виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, в обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що на час прийняття оскаржуваного наказу про виключення його зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачем не була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, компенсація за продовольче забезпечення під час проходження військової служби згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 серпня 2007 року, компенсація за неотримане речове майно під час проходження військової служби та компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 2015 рік.

Так, частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII; у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року) було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ дію частини 2 статті 9 Закону № 2011-XII призупинено в частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 03 листопада 2006 року № 328-V статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а вказаний Закон доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 01 січня 2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання грошової компенсації замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна в розмірі вартості зазначених предметів.

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI частину 2 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ було виключено, однак зміни, внесені підпунктом 3 пункту 67 розділу II вказаного Закону, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

При цьому положення частини 2 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанції, що на позивача, як військовослужбовця, призваного на військову службу за частковою мобілізацією, не поширюються положення частини 2 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ щодо виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям.

Так, згідно пункту 5 Положення № 1153/2008 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 251 Положення № 1153/2008 в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, резервісти призиваються на військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 року № 111 «Питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» установлено, що з 18 березня 2014 року військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

Враховуючи наведене, позивач, як особа, призвана на військову службу за частковою мобілізацією, є військовослужбовцем та на нього поширюються всі права та пільги для військовослужбовців, зокрема, і право на виплату компенсації замість речового майна.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

29 березня 2002 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації», якою затверджено норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та встановлений вичерпний перелік військовослужбовців, які мають право на харчування за рахунок держави, однак положення вказаної постанови не передбачають права військовослужбовців на компенсацію за неотримане продовольче забезпечення.

Згідно підпункту "н" пункту 1 приміток до "норми №1 - загальновійськова" Норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 в редакції чинній на час проходження позивачем військової служби, за рахунок держави харчуванням забезпечуються громадяни, які призвані на військову службу у зв`язку з оголошенням мобілізації, - з дня прибуття їх до військового комісаріату.

Відповідно до пункту 2.3 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09 грудня 2002 року № 402 у Збройних Силах України забезпечення харчуванням військовослужбовців та інших категорій за встановленими нормами здійснюється за рахунок держави. Уточнення вартості норм харчування проводиться Головним продовольчим управлінням, виходячи із середніх діючих цін на продукти харчування, і доводиться ним до військ (сил) не частіше одного разу на квартал. Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.

Таким чином, Положенням про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час від 09 грудня 2002 року № 402 передбачено право на отримання грошової компенсації за продовольче забезпечення виключно військовослужбовцям.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що звертався до відповідача стосовно розрахунку за продовольче та речове забезпечення перед звільненням в запас 27 лютого 2015 року.

Проте, вирішуючи даний спір, суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог законодавства не врахували та не з`ясували, чи скористався ОСОБА_1 своїм правом на виплату грошової компенсації за продовольче забезпечення шляхом подання відповідного рапорту до прийняття оскаржуваного наказу та виключення його зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, помилковим є посилання суду першої інстанції на постанову Ужгородського міськрайонного суду від 02 серпня 2007 року як на підтвердження наявності у позивача права на виплату компенсації замість продовольчого пайка, оскільки вказаною постановою вирішувався спір стосовно права позивача на виплату компенсації замість продовольчого пайка за період проходження служби до мобілізації позивача.

Щодо компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік тривалістю 45 календарних днів колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення (пункт 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII).

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, вислуга військової служби ОСОБА_1 складала 29 років, і відповідно до вимог пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII тривалість його щорічної основної відпустки становила 45 календарних днів. На момент звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 за кожний повний місяць служби позивач мав право на 8 днів щорічної основної відпустки.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 березня 2015 року №72 (по стройовій частині) позивачу була виплачена грошова компенсація за невикористані 8 днів щорічної основної відпустки за 2015 рік.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, витяг з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 березня 2015 року №72 (по стройовій частині), наданий відповідачем на виконання ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року стосовно ОСОБА_1 відрізняється в частині виплати йому грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2015 рік від наявної в матеріалах справи копії наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 березня 2015 року №72 (по стройовій частині).

Проте, суди першої та апеляційної інстанцій наведене не врахували та не з`ясували дійсних обставин щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2015 рік.

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитися з висновком суду першої інстанції, що порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом, зокрема, зобов`язання військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 видати новий наказ (по стройовій частині) про виключення підполковника ОСОБА_1 із списків ІНФОРМАЦІЯ_1 після повного проведення з ним усіх належних розрахунків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача видати новий наказ (по стройовій частині) про виключення позивача зі списків ІНФОРМАЦІЯ_1 після повного проведення з ним усіх належних розрахунків є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Отже, не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов`язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об`єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.М. Заїка М.І. Мойсюк