Справа № 752/9509/17
Суддя: Шкірай М. І.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 752/9509/17
Провадження № 2-а/752/335/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31.05.2017 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі головуючого по справі судді - Шкірай М.І.,

за участю секретаря - Чечельницького В.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправним, визнання права, зобов'язання зарахувати стаж та вчинити певні дії суд, -

Встановив

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, просила суд:

-визнати протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні їй пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ;

-зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити їй з дня звернення, тобто з 04.05.2017 року, пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ зі змінами від 12.07.2001, виходячи із розрахунку в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, обчисленого відповідно до довідки прокуратури міста Києва №18/222 від 04.05.2017, за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження максимального розміру пенсії.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що 04 травня 2017 року вона звернулась звернулася до Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Правобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 04.05.2017 № 25461/05 повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії за вислугою років з посиланням на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, згідно з яким внаслідок неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, підставою для відмови стало те, що на думку відповідача, позивач не має достатнього спеціального стажу для призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки на день звернення її стаж за вислугу років складав 20 років 2 місяці 1 день, у тому числі на посадах прокурора 15 років 6 місяців 12 днів, а відповідно до вимог Закону необхідно 23 роки.

За таких обставин, позивач вважає порушеним своє право на призначення пенсії та звернулась до суду за захистом її порушеного права.

В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату і час розгляду справи повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи та надавши належну оцінку доказам по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

З листа Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 04.05.2017 № 25461/05 вбачається, що відповідачем відмовлено у призначенні пенсії позивачу за вислугою років у зв'язку тим, що працівники прокуратури права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням пункту 5 Закону України № 213-УІІІ від 02.03.2015 не мають, а також у зв'язку з тим, що її загальний трудовий стаж складає 22 роки 6 місяців 1 день, стаж за вислугу років складає 20 років 2 місяці 1 день, в тому числі на посадах прокурора - 15 років 6 місяців 12 днів.

З трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 заведеної 01.09.1994 року, що:

-з 01.09.1994 року по 30.06.1999 року вона була студенткою Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого;

-01.07.1999 року її призначено на посаду виконуючого обов'язки прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах Прокуратури м. Києва;

-18.07.2000 року призначено на посаду прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах Прокуратури м. Києва;

-14.01.2002 року призначено на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва;

-23.09.2011 року переведено на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва на час відпустки ОСОБА_2 по вагітності та пологах з посади старшого прокурора цього відділу;

-12.07.2011 року переведено на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з посади старшого прокурора відділу роботи з кадрами на час відпустки ОСОБА_2 по вагітності та пологах з 19.07.2011 року;

-30.08.2011 року переведено на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва з посади старшого прокурора цього відділу на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

-26.12.2011 року переведено на посаду заступника начальника відділу роботи з кадрами з посади старшого прокурора цього відділу;

-06.08.2016 року призначено на посаду начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва де і працює на теперішній час.

Згідно ч. 6 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про вищу освіту», університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Таким чином, до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру» зараховується, зокрема, половина строку навчання у вищому навчальному закладі, а саме Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого, після навчання у якому позивач отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство».

Отже трудовою книжкою ОСОБА_1 підтверджується стаж її роботи на день звернення за перерахунком пенсії, а саме 20 років 3 місяці 3 дні, в тому числі стаж на прокурорських посадах 17 років 10 місяців 3 дні.

Пенсійне забезпечення прокурорів та слідчих прокуратури, до яких законодавцем віднесено позивача, встановлено приписами ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

У відповідності до ч. 12 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Також, Законом України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права та наведено перелік періодів та років вислуги, необхідних отримання пенсії.

Зазначено, що пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Отже, з 01 жовтня 2011 року положення частини першої ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність у зв'язку з внесенням змін до редакції цієї статті Законом України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи».

Однак, суд враховує, що ст. 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.05 року № 8-рп/2005 визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також, Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Як роз'яснено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно з частиною 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Пунктом 42 Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року визначено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник.

Вирішуючи питання про застосування Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційним судом України неодноразово розглядались питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та визначалось, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99,рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У вказаних рішеннях Конституційний суд України вказував про необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тому суд приходить до висновку про задоволення даного позову у повному обсязі.

Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги позивача підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи.

Керуючись ст. ст. 69-71, 86, 158-163, 167 КАС України, суд -

Постановив

Позов ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправним, визнання права, зобов'язання зарахувати стаж та вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 04.05.2017 року, пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ зі змінами від 12.07.2001, виходячи із розрахунку в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, обчисленого відповідно до довідки прокуратури міста Києва №18/222 від 04.05.2017, за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження максимального розміру пенсії.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя