Справа № 815/3162/16
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2017-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА
12 червня 2017 року К/800/14171/17

Суддя Вищого адміністративного суду України А.Ф. Загородній,

розглянувши матеріали касаційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року

у справі № 815/3162/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання неправомірним та скасування рішення, -

встановив:

До Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року, яка ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 03 травня 2017 року залишена без руху, а особі, яка її подала надано строк до 23 травня 2017 року для усунення її недоліків.

На виконання вимог ухвали скаржник надіслав усунення недоліків.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено повністю.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області , не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями , подало касаційну скаргу.

Задовольняючи позов суди попередніх інстанцій виходили з того, що приймаючи спірне рішення, Державна міграційна служба України, як на правову підставу для його прийняття, посилалася на пункт 1 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», стверджуючи, що позивач добровільно скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

При цьому, підставою для такого висновку став виключно факт відвідування позивачем країни громадянської належності. Разом з тим, за результатами проведеної 07.07.2015 року співбесіди з позивачем з`ясувалося, що вона виїжджала до Афганістану на поховання матері, надавши у підтвердження своїх слів копію свідоцтва про смерть.

Згідно пункту 125 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Тимчасовий виїзд позивача до країни громадянської належності не може бути розцінений як виключна підстава вважати, що він добровільно знову скористався захистом цієї країни. Така позиція має бути підтверджена певними вмотивованими доказами з обов`язковим дотриманням процедури позбавлення статусу біженця.

Суди зазначають, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування наявності у позивача особистих (сімейних) причин для відвідування країни громадянської належності, так само як і наведених вище обставин, які б підтверджували намір скористатися захистом країни громадянської належності та фактичне надання такого захисту.

Виходячи з вищенаведеного суди дійшли висновку, що позбавляючи позивача статусу біженця, відповідач діяв з порушенням встановленої процедури та без урахування всіх несприятливих наслідків для прав, свобод та інтересів позивача, а тому оскаржуване рішення не можна визнати законним.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, також у випадках, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи або порушення судами норм процесуального права (у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, строки та з підстав, передбачених главою третьою розділу ІV Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя
Вищого адміністративного А.Ф. Загородній
суду України