Справа № 815/2836/17
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2017-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2836/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, треті особи Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Міністерство внутрішніх справ України про визнання неправомірними дій та рішення від 28.04.2017р., зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, треті особи Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Міністерство внутрішніх справ України, в якому позивач, уточнивши адміністративний позов, просить:

визнати неправомірними дії та рішення Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №14/3-Д-964 від 28 квітня 2017р. про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання її ветераном внутрішніх справ України та надання статусу «Ветерана органів внутрішніх справ»;

зобов'язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області визнати ОСОБА_1 ветераном внутрішніх справ України на підставі п.1 ст.5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" та видати їй посвідчення і нагрудний знак "Ветеран органів внутрішніх справ";

стягнути з відповідача судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у наданні статусу ветерана органів внутрішніх справ з посиланням на відсутність у неї встановленого законодавством обсягу вислуги років. При цьому наголошено, що Закон України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", застосовуючи поняття "календарна" та "пільгова" вислуги років, не визначає суть та порядок їх обчислення, а відтак вживає ці поняття у розумінні інших нормативно - правових актів, зокрема Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" (оскільки ці Закони регулюють спільну сферу правовідносин: соціальний захист громадян, звільнених, зокрема, з органів внутрішніх справ), а інакше неможливо було б обчислити пільгову вислугу років для наданні особі статусу ветерана.

Від відповідача надійшли письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 47- 49), в яких в обґрунтування правової позиції зазначено, що аналіз ч.2 ст.17 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 393 відвід 17.07.1992 р., дає змогу дійти висновку, що поняття «вислуга років для призначення пенсії» та «термін служби в органах внутрішніх справ» не є тотожними та мають відмінне правове регулювання. Визначена в наказі про звільнення позивача вислуга років розрахована для призначення пенсії, що підтверджено трудовою книжкою позивача та розрахунком вислуги років для пенсії. До цієї вислуги на підставі спеціального закону включено період навчання, який не відноситься безпосередньо до служби в органах внутрішніх справ. Зазначивши, що позивач має вислугу років безпосередньо в органах внутрішніх справ в календарному обчисленні 23 роки 00 місяців 27 днів та в пільговому обчисленні 26 років 04 місяці 11 днів, що є меншим, ніж визначено у п. 1 ч.1 ст.5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", відповідач вважає, що позивачу правомірно відмовлено у наданні статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач та треті особи до судового засідання явку представників не забезпечили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином та завчасно.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

31.12.1987 р. позивача прийнято на службу до органів внутрішніх справ України, про що свідчить запис в трудовій книжці позивача (а.с.11).

Згідно наказу Головного управління МВС України в Одеській області № 646 о/с від 27.12.2010 р. підполковника міліції ОСОБА_1 (М-920382) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено 30.12.2010р. у відставку за ст. 65 п. «а» (за віком) з посади старшого інспектора з особливих доручень сектора моніторингу управління кадрового забезпечення ГУМВС України в області. Вислуга років на день звільнення становить: у календарному обчисленні - 25 років 05 місяців 04 дні, у пільговому обчисленні - 28 років 08 місяців 27 днів (а.с. 10).

28.04.2014 р. (вих. № 14/3-Д-963) Головним управлінням Національної поліції в Одеській області за результатами розгляду заяви позивача про надання статусу ветерана міністерства внутрішніх справ, повідомлено про неможливість присвоєння їй такого статусу в зв'язку з тим, що Головне управління Національної поліції в Одеській області не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якому позивач проходила службу (а.с. 14).

Судом встановлено, що 24.03.2017р. позивач звернулася до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із заявою про встановлення їй статусу ветерана органів внутрішніх справ та видачу відповідного посвідчення (а.с. 15-16).

За результатами розгляду вказаної заяви, 28.04.2014 р. (вих. № 14/3-Д-964) відповідач надав відповідь, в якій повідомив позивача про неможливість присвоїти їй статус ветерана органів внутрішніх справ, оскільки згідно її пенсійної справи вислуга на день звільнення становить у календарному обчисленні 23 роки 00 місяців 15 днів; у пільговому обчисленні - 03 роки 03 місяці 22 дні; час навчання 02 роки 04 місяці 29 днів (а.с. 17).

Вважаючи відмову у наданні статусу ветерана органів внутрішніх справ незаконною, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» № 203/98-ВР від 24.03.1998 р. (далі - Закон № 203/98-ВР), Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 р. (далі - Закон № 2262-XII), постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» № 393 від 17.07.1992 р. та постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран органів внутрішніх справ» № 1601 від 30.08.1999 р.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 203/98-ВР (в редакції чинній на час звільнення позивача з ОВС) ветеранами військової служби і ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України які бездоганно прослужили на військовій службі і в органах внутрішніх справ 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

На час розгляду справи судом п. 1 ч. 1 ст. 5 Закон № 203/98-ВР діє в наступній редакції, зокрема Ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2003 року N 4-рп/2003 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" (справа про ветеранів органів внутрішніх справ) визначено, що в аспекті порушених у конституційному поданні питань положення статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" слід розуміти так, що громадяни України визнаються ветеранами органів внутрішніх справ за наявності умов, передбачених зазначеною статтею, незалежно від часу їх звільнення в запас або у відставку з органів внутрішніх справ.

Відтак доводи відповідача про те, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ України у грудні 2010р., а з заявою про надання статусу ветеранам органів внутрішніх справ остання звернулась через сім років з моменту звільнення, судом до уваги не беруться.

Законодавством чітко визначено, що для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ особи, така особа має бути громадянином України та бездоганно прослужити на військовій службі, в органах внутрішніх справ 25 і більше років у календарному обчисленні або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнена в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Як вбачається з послужного списку ОСОБА_1 (М-920382), позивач була студенткою Одеського державного університету ім. Мечникова у період з 01.09.1978р. по 30.06.1983р. (а.с. 22).

Водночас відповідач, посилаючись на норми Закону № 2262-XII зазначив, що період навчання може зараховуватися особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ до вислуги років виключно в цілях призначення пенсії.

Суд зазначає, що Закон № 203/98-ВР, застосовуючи поняття "календарна" та "пільгова" вислуга років, не визначає їх змісту та порядку обчислення.

За таких умов вказані поняття мають застосовуватися у значенні, що визначені іншими законами України, які регулюють спільну сферу правовідносин - соціальний захист громадян, що звільнені, зокрема, з органів внутрішніх справ.

Питання обчислення вислуги років при призначенні пенсії особам, звільненим з військової служби, регулюється Законом № 2262-XII, постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» № 393 від 17.07.1992р.

Згідно із ч. 2 ст. 17 Закону № 2262-XII (в редакції чинній на час звільнення позивача з ОВС) порядок обчислення вислуги років для призначення пенсій відповідно до цього Закону особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що оскільки Закон № 2262-XII, передбачаючи зарахування періоду навчання до вислуги років при призначенні пенсії, не містить норм, які б забороняли враховувати особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ вказаний період в інших цілях, відтак правила обчислення вислуги років передбачені Законом № 2262-XII поширюються на інші правовідносини, в тому числі ті, які виникають при визначенні вислуги років ветеранам органів внутрішніх справ.

Суд також зазначає, що згідно ст. 10 Закону № 203/98-ВР ветеранам органів внутрішніх справ вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ» № 742 від 01.06.2002р. поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1601 від 30.08.1999 р. (далі - Порядок № 1601), на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ».

Відповідно до п. 3 Порядку № 1601 підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби є один з таких документів:

- наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку;

- довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з виконанням обов'язків військової служби;

- посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

Отже, в контексті підстав звернення позивача з метою оформлення статусу Ветеран органів внутрішніх справ, достатньою підставою для надання такого статусу є наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку (висновок узгоджується із практикою Вищого адміністративного суду України зокрема у справі № К/800/56389/14, ухвала від 26.03.2015 р.).

При цьому, згідно наданого позивачем витягу із наказу Головного управління МВС України в Одеській області № 646 о/с від 27.12.2010 р. вислуга років на день звільнення становить: у календарному обчисленні становить 25 років 05 місяців 04 дні, у пільговому обчисленні - 28 років 08 місяців 27 днів (а.с. 10). Зазначений наказ є чинним.

Суд зазначає, що надаючи відповідь позивачу, відповідач обґрунтував свою відмову лише відсутністю у позивача необхідної вислуги.

Судом не береться до уваги посилання відповідача у відповіді від 28.04.2014 р. (вих. № 14/3-Д-964) на обчислення вислуги років позивача, яке на день звільнення становить у календарному обчисленні 23 роки 00 місяців 15 днів; у пільговому обчисленні - 03 роки 03 місяці 22 дні; час навчання 02 роки 04 місяці 29 днів, оскільки протирічить наявному у наказі по особовому складу розрахунку вислуги років.

Таким чином, враховуючи наявність у позивача строку служби, необхідного для визнання її ветераном органів внутрішніх справ, а також бездоганність її служби, чого не спростовувалось відповідачем, суд дійшов висновку, що позивач має сукупність умов для визнання її ветераном органів внутрішніх справ.

Отже, відповідач зобов'язаний надати позивачу статус «Ветеран органів внутрішніх справ» на підставі наказу Головного управління МВС України в Одеській області № 646 о/с від 27.12.2010 р., в якому чітко визначено строк служби позивача, який в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону № 203/98 є достатнім для набуття оспорюваного статусу.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем, в обґрунтування своїх доводів не наведено жодного нормативного-правового акту, чинного на час виникнення спірних відносин, що визначає порядок розрахунку строку служби (вислуги років) у пільговому та календарному обчисленні саме відповідно до Закону № 203/98-ВР та надає відповідачу право здійснювати такий розрахунок під час вирішення питання про встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Отже, відмовляючи позивачу у наданні статусу ветерана органів внутрішніх справ з наведених підстав, відповідач вийшов за межі наданих йому повноважень.

Європейський Суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону. Під законом тут мається на увазі положення нормативно-правового акта. По-перше, закон повинен бути доступним особі, тобто містити зрозумілі й чіткі формулювання, які б давали можливість особі самостійно або з відповідною консультацією регулювати свою поведінку. По-друге, він має бути передбачуваним, тобто таким, щоб особа могла передбачити наслідки його застосування. По-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права, зокрема він з достатньою чіткістю має встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих суб'єктам владних повноважень, та спосіб їх здійснення. Це необхідно, щоб особа була захищеною від свавілля суб'єктів владних повноважень (п. 27 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Круслен проти Франції" від 24 квітня 1990 р.).

Звідси й ще одна вимога принципу верховенства права - захист від свавілля - це означає, що втручання суб'єктів владних повноважень у права людини має підлягати ефективному контролю. Щонайменше це має бути судовий контроль, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Держава також повинна забезпечувати наявність достатніх та ефективних гарантій проти зловживань (п. 55 рішення у справі "Класс та інші проти Німеччини" від 6 вересня 1978 р.).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя.

Враховуючи, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенні цього положення. Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (ст. 42, п. 36 рішення у справі "Беллет проти Франції") від 04.12.1995 р., рішення у справі Церква с. Сосулівка проти України від 28.02.2008 р.

Визначаючись щодо способів захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправною відмови Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, викладеної в листі №14/3-Д-964 від 28 квітня 2017, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання її ветераном внутрішніх справ України та надання статусу «Ветерана органів внутрішніх справ»; зобов'язання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області визнати ОСОБА_1 ветераном внутрішніх справ України на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" та видати їй посвідчення і нагрудний знак "Ветеран органів внутрішніх справ".

При цьому необхідно зазначити, що підставою для зобов'язання відповідача визнати позивача ветераном органів внутрішніх справ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 203/98-ВР, послугувало те, що судом на основі досліджених письмових доказів не встановлено існування будь-яких інших перешкод у наданні позивачу оспорюваного статусу, а позивач у свою чергу, відповідає усім передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 203/98-ВР вимогам.

Крім цього, втручання у дискреційні повноваження відповідача, як суб'єкта владних повноважень, шляхом його зобов'язання вчинити відповідні дії є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права та, враховуючи, що у межах спірних правовідносин відповідачем не доведено наявність підстав для відмови у визнанні позивача ветераном органів внутрішніх справ.

Враховуючи встановлені обставини справи та вищезазначені положення чинного законодавства України, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Відтак, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 1280,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 94, 128, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, треті особи Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Міністерство внутрішніх справ України про визнання неправомірними дій та рішення від 28.04.2017р., зобов'язання вчинити певні дії,- задовольнити.

Визнати протиправною відмову Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, викладену в листі №14/3-Д-964 від 28 квітня 2017р., в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання її ветераном внутрішніх справ України та надання статусу «Ветерана органів внутрішніх справ».

Зобов'язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області визнати ОСОБА_1 ветераном внутрішніх справ України на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" та видати їй посвідчення і нагрудний знак "Ветеран органів внутрішніх справ".

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (; 65014, Одеська обл., місто Одеса, вул. Єврейська, будинок 12) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 1280,00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень 00 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: Г.П. Самойлюк