Справа № 814/1720/16
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1720/16

Категорія: 5.1.2 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів -Стас Л.В., Косцової І.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представників апелянта - ОСОБА_1, ОСОБА_2;

позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом арбітражного керуючого ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, а також про зобов'язання вчинити певні дії,

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року арбітражний керуючий ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства юстиції України в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 12 серпня 2016 року за №2483/5 «Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)»;

- зобов'язати Міністерство юстиції України внести відомості до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) про скасування запису про накладення на нього як арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, внесеного на підставі спірного наказу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав декілька обставин.

По-перше, на його думку, притягнення його до дисциплінарної відповідальності відбулося поза межами строку, встановленого ч.4 ст.107 та ч.3 ст.109 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

По-друге, звинувачення його з боку Міністерства юстиції України в тому, що він як ліквідатор, під час виконання повноважень не вжив заходів щодо повідомлення працівників банкрута про їх звільнення та не здійснив таке звільнення не засновано на діючому законодавстві та фактичних обставинах справи.

По-третє, під час визначення виду дисциплінарного стягнення, суб'єкт владних повноважень не врахував ступінь його вини, тяжкість вчиненого проступку, а також обставини того, що раніше до нього не застосовувалися дисциплінарні стягнення.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України № 2483/5 від 12 серпня 2016 року «Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)» та зобов'язав внести відомості до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) про скасування запису про накладення на арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, внесеного на підставі спірного наказу.

В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, їх недоведеність, на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права.

Представники Міністерства юстиції України та одночасно і Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Позивач проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена на наступних підставах.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач на підставі свідоцтва від 08 липня 2013 року за №1449, виданого Міністерством юстиції України здійснював діяльність арбітражного керуючого.

Наказом Міністерства юстиції України за № 117/7 від 07 квітня 2016 року «Про затвердження плану перевірок діяльності арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією) на ІІ квартал 2016 року зобов'язано Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області провести планову перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_3 за період з 14 квітня 2014 року по 11 травня 2016 року (т.1 а.с.17).

Предметом проведення даної перевірки було встановлення відповідності арбітражного керуючого ОСОБА_3 вимогам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», іншого законодавства з питань банкрутства та законодавства про оплату праці під час здійснення повноважень розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора у справах про банкрутство.

Позивачем для перевірки було надано: письмові пояснення, перелік підприємств де він, за рішеннями господарського суду, здійснював діяльність арбітражного керуючого та копії відповідних документів.

23 травня 2016 року за результатами перевірки було складено Довідку за № 18 про результати планової виїзної перевірки арбітражного керуючого, яка була підписана позивачем із зауваженнями (т.1 а.с.33 -78).

30 травня 2016 року позивач, в межах встановленого п'ятиденного строку, надав письмові пояснення по кожному із пунктів порушень, викладених в Довідці з доказами щодо їх спростування, а також докази щодо усунення на момент складання Акту перевірки деяких порушень (т.1 а.с.79).

02 червня 2016 року Головним територіальним управлінням юстиції у Миколаївській області складено Акт планової виїзної перевірки діяльності позивача за №18, в якому зазначено про встановлення порушень, які є підставою для внесення Державним органом з питань банкрутства до Дисциплінарної комісії подання щодо застосування до арбітражного керуючого дисциплінарних стягнень (т.1 а.с.93-114).

Так, перевіркою було встановлено, що арбітражний керуючий ОСОБА_3 під час виконання повноважень ліквідатора ПП «Евро-Вет», ТОВ «Нафта - БП», ПП «Інвестстрой Плюс», ТОВ «Холдінг Агро-Юг» допустив порушення абзацу 10 частини 2 ст.41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що виразилося у невжитті заходів щодо повідомлення працівників банкрута про їх майбутнє звільнення та в подальшому не проведено звільнення, відповідно до законодавства України про працю.

Зокрема, встановлено, що ПП «Інвестстрой Плюс» ухвалою господарського суду Миколаївської області від 06 квітня 2016 року було визнано банкрутом, щодо нього відкрито ліквідаційну процедуру та призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3

Копію попередження про майбутнє звільнення керівника даного підприємства -ОСОБА_4, арбітражним керуючим ОСОБА_3 було направлено 23 травня 2016 року.

ТОВ «Холдінг Агро-Юг» ухвалою господарського суду Миколаївської області від 16 грудня 2015 року було визнано банкрутом, була відкрита ліквідаційна процедура та ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3

Копію попередження про майбутнє звільнення керівника даного підприємства - ОСОБА_5, арбітражним керуючим ОСОБА_3 було направлено 23 травня 2016 року.

Аналогічна ситуація склалася з ТОВ «Нафта - БП» та ПП «Евро-Вет» щодо яких господарським судом Миколаївської області 15 грудня 2015 року та відповідно 25 грудня 2015 року прийняті рішення про визнання банкрутами, відкриття ліквідаційної процедури та призначення арбітражного керуючого ОСОБА_3

Копії попереджень щодо звільнення керівників цих підприємств - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 арбітражним керуючим ОСОБА_3 також було направлено лише 23 травня 2016 року.

15 червня 2016 року виконуючим обов'язки директора Департаменту з питань судової роботи та банкрутства направлено до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) подання за № 741 про накладення на арбітражного керуючого ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення (т.1 а.с.116).

За результатами його розгляду, Дисциплінарна комісія арбітражних керуючих прийняла рішення № 520 від 13 липня 2016 року про позбавлення позивача права на здійснення діяльності арбітражного керуючого.

Далі, Міністерство юстиції України прийняло наказ № 2483/5 від 12 серпня 2016 року про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 1449 від 08 липня 2013 року, видане ОСОБА_3 (т.1 а.с.118).

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Дисциплінарна комісія прийняла рішення без врахування ступеня вини арбітражного керуючого, тяжкості вчиненого ним проступку, а також не взяла до уваги обставини, що до нього не застосовувалися раніше дисциплінарні стягнення.

Також, суд першої інстанції вважав, що Міністерство юстиції України, видало наказ про анулювання свідоцтва позивача за відсутності відповідного рішення його структурного підрозділу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що зазначена правова позиція суду першої інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості, виходячи з наступного.

Діяльність арбітражних керуючих, їх права і обов'язки, а також підстави притягнення до відповідальності регулюються Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Положенням про Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затвердженого наказом Міністерства юстиції від 11 січня 2013 року, № 81/5 та Порядком контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 червня 2013 року № 1284/5.

Відповідно до частини 2 статті 107 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», арбітражні керуючі (розпорядники майна, керуючі санацією, ліквідатори) несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому цим Законом.

Для здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), перевірки організації їх роботи, дотримання ними вимог законодавства з питань банкрутства та правил професійної етики Державним органом з питань банкрутства утворюється Дисциплінарна комісія (частина 1 статті 108 зазначеного Закону), яка діє на підставі Положення про Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих № 81/5.

Відповідно до абзацу 10 частини 2 статті 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю.

Виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банкрута провадиться ліквідатором у першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, або отриманого для цієї мети кредиту.

Згідно з ч.2 ст.38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Порядок припинення трудових відносин між роботодавцем і найманими працівниками у випадку визнання підприємства банкрутом регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).

Частиною 1 статті 49-2 КЗпП встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Апелянт вважає, що позивач грубо порушив права та законні інтереси боржника, не повідомивши його працівників про майбутнє звільнення.

На думку апелянта, не заслуговують на увагу зауваження позивача про те, що повідомити працівників підприємства - банкрута про їх наступне вивільнення не було можливо, оскільки вони не знаходилися за своїм місцезнаходженням, не передали йому документацію та печатки і у нього була відсутня інформація щодо працюючих на підприємстві.

Такі свої доводи, апелянт обґрунтовує тим, що з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який є вільним у доступі, можливо було отримати інформацію про місце реєстрації засновників та вжити всіх заходів щодо письмового попередження осіб про майбутнє звільнення.

Та обставина, що позивач усунув ці порушення в ході проведення перевірки, що підтверджується листами від 23 травня 2016 року, які надіслані керівникам банкрута, не свідчить, за поясненнями апелянта, про відсутність з боку ліквідатора грубого порушення законодавства про працю.

Кваліфікуючи з правової точки зору, спірні правовідносини, колегія суддів зважає на наступне.

За змістом частини третьої статті 98 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), під час реалізації своїх прав та обов'язків, зобов'язаний діяти добросовісно, розсудливо, з метою, з якою ці права та обов'язки надано (покладено), обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України про банкрутство.

Отже, вказана норма законодавства, не містить імперативного обов'язку арбітражного керуючого повідомляти працівників підприємства, установи чи організації про їх майбутнє вивільнення з підстав банкрутства.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що системний аналіз абзацу 10 частини 2 статті 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та абзацу 1 ст.49-1 КЗпП не дає чіткої відповіді з якого самого моменту ліквідатор повинен попередити про наступне вивільнення працівників.

Очевидно, дані норми законодавства допускають здійснення відповідних дій в рамках строку ліквідаційної процедури, визначеної ч.1 ст.37 наведеного вище Закону (аналогічна позиція викладена в ухвалі ВАСУ від 06 жовтня 2016 року К/800/11694/16).

Суд першої інстанції, розглядаючи доводи позивача та заперечення відповідача з цього приводу, зазначив, що про грубе порушення позивачем законодавства про працю, а саме про порушення ст.49-2 КЗпП можливо було стверджувати, якщо б ліквідатор звільнив керівників банкрута без дотримання двомісячного строку після повідомлення про майбутнє звільнення, а також у випадку наявності скарг працівників підприємств - банкрутів про виплату заробітної плати та вихідної допомоги.

Ураховуючи, що строк ліквідаційної процедури триває 12 місяців, суд першої інстанції вважав, що у позивача був строк для попередження та звільнення працівників банкрута.

На думку суду апеляційної інстанції, дані висновки є слушними та не спростовані суб'єктом владних повноважень.

З'ясовуючи питання дотримання суб'єктом владних повноважень законодавчих вимог, під час визначення позивачу виду дисциплінарного стягнення, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Як встановлено ст.109 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», дисциплінарними стягненнями, що накладаються на арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), є:

1) попередження;

2) позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховується ступінь вини арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), тяжкість вчиненого ним проступку, а також чи застосовувалися раніше до арбітражного керуючого дисциплінарні стягнення.

Порядок контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) у пункті 7.1 встановлює, що підставами для накладення на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення є, зокрема, грубе порушення арбітражним керуючим законодавства під час виконання повноважень, що призвело до грубого порушення прав та законних інтересів боржника та (або) кредиторів боржника (банкрута).

Пунктом 24 Положення про Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) встановлено, що під час визначення виду дисциплінарного стягнення, Комісія повинна враховувати ступінь вини арбітражного керуючого, тяжкість вчиненого ним проступку, а також, чи застосовувалися раніше до нього дисциплінарні стягнення.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, позивач раніше до дисциплінарної відповідальності не притягувався, допущене ним несвоєчасне повідомлення про наступне звільнення працівників підприємств - банкрутів не призвело до грубого порушення їх прав та законних інтересів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що під час визначення позивачу дисциплінарного стягнення суб'єктом владних повноважень не було враховано ступінь його вини, тяжкість порушення та не враховано попередньої поведінки.

ОСОБА_3, оспорюючи рішення суб'єкта владних повноважень, як у позові так і в запереченнях на апеляційну скаргу наполягав на тому, що сплинув строк на притягнення його до дисциплінарної відповідальності, встановлений ч.4 ст.107 та ч.3 ст.109 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також п.7.5 Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів).

Утім, суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір на ці обставини увагу не звернув, правову оцінку даним доводам позивача не надав.

Колегія суддів, проаналізувавши норми права, на які посилався позивач, погоджується з тим, що рішення щодо накладення дисциплінарного стягнення приймається протягом двох місяців з дня виявлення проступку, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Матеріалами справи встановлено, що порушення Головним територіальним управлінням юстиції в Миколаївській області виявлено та відображено в Довідці 23 травня 2016 року, а потім в Акті від 02 червня 2016 року.

Дисциплінарна комісія, яка прийняла рішення позбавити позивача права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, засідала 13 липня 2016 року, а наказ відповідачем був прийнятий 12 серпня 2016 року.

Оскільки, дані норми законодавства чітко встановлюють часовий період за який може бути накладено дисциплінарне стягнення, слід вважати обґрунтованими доводи позивача щодо пропущення суб'єктом владних повноважень відповідних строків (аналогічна позиція викладена в ухвалі ВАСУ від 06 жовтня 2016 року К/800/11694/16).

Зрештою, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та доводами позивача про те, що відсутнє рішення Державного органу з питань банкрутства про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Цього висновку суд апеляційної інстанції дійшов враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 113 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у разі наявності підстав для позбавлення права арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) дисциплінарна комісія вносить Державному органу з питань банкрутства відповідне подання.

Державний орган з питань банкрутства приймає рішення про позбавлення права арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) та вносить до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України запис про припинення повноважень арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Аналіз змісту наведених норм Закону дає підстави для висновку, що рішення Дисциплінарної комісії носить рекомендаційний характер для органу, який наділений виключними повноваженнями щодо видачі свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), позбавлення особи права на заняття такою діяльністю, і як наслідок такого рішення -анулювання свідоцтва.

На противагу цим нормам, пунктами 27, 28 Положення про Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих № 81/5 передбачено, що у разі прийняття Комісією рішення про застосування до арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, протокол її засідання та її подання про застосування до арбітражного керуючого такого виду дисциплінарного стягнення у триденний строк направляються до структурного підрозділу Мін'юсту для анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) та виключення з Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України відомостей про арбітражного керуючого, стосовно якого Комісією прийнято рішення.

Частиною 4 статті 9 КАС України встановлено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні органу, уповноваженого приймати зазначене рішення про позбавлення арбітражного керуючого права на здійснення такої діяльності підлягають застосуванню норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а не Положення про Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих № 81/5 (аналогічна позиція викладена в ухвалі ВАСУ від 28 травня 2015 року К/800/58758/14).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відповідно до ст.200 КАС України повинно бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом арбітражного керуючого ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, а також про зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова