Справа № 826/1013/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 червня 2017 року № 826/1013/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просить:

- визнати протиправною відмову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у наданні публічної інформації - копії кошторису витрат Фонду на 2016 рік;

- зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надати представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - копію кошторису витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на 2016 рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що звернувшись до Фонду гарантування вкладів фізичних із запитом на отримання публічної інформації, обґрунтованої та повної відповіді позивач не отримав.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що у встановлений строк відповідь на запит було надано, в якій зазначено про відмову у наданні запитуваної інформації, оскільки остання містить у собі інформацію, яка відноситься до категорії службової. Крім того, представником відповідача наголошено, що зазначена інформація оприлюднюється на офіційній сторінці Фонду у мережі Інтернет у розділі Виведення банків з ринку/Інформація щодо неплатоспроможних банків. Також, за твердженнями представника відповідача, Шевченківським районним судом міста Києва розглянута справа №761/37590/16-ц про притягнення начальника відділу з комунікацій та інформаційної діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 213-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за наслідками чого провадження закрито.

Судом, з урахуванням подання представником позивача через канцелярію суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, ухвалено про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із запитом на отримання публічної інформації від 22.07.2016, в якому просив надати копію затвердженого адміністративною радою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб кошторису витрат Фонду на 2016 рік.

У відповідь на вказаний запит листом від 05.08.2016 №37-1401/16(З) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (за підписом начальника відділу з комунікацій та інформаційної діяльності ОСОБА_3.) повідомив ОСОБА_2 про те, що дані про вклади фізичних осіб в банках-учасниках Фонду, статистика виплат вкладникам гарантованих сум відшкодувань, динаміка фінансових ресурсів Фонду, інформація про основні показники діяльності Фонду оприлюднюються на офіційній веб-сторінці Фонду у мережі Інтернет. З урахуванням викладеного, відповідачем відмовлено у наданні копії затвердженого адміністративною радою кошторису витрат Фонду на 2016 рік, з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Вважаючи таку відмову у наданні запитуваної інформації необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

У силу ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Так, приписами частини першої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (частина друга статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше. Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше (частини третя та четверта статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

За твердженнями представника відповідача, у наданні запитуваної інформації відмовлено саме у зв'язку з тим, що Переліком інформації з обмеженим доступом, що не належить до державної таємниці у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженим наказом Фонду від 25.11.2013 №113, остання віднесена до категорії службової інформації (п. 4.22 «Інформація про заплановані та фактичні витрати Фонду на рік»).

Згідно з п. 5.16 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 №10 (надалі - Постанова від 29.09.2016 №10), службова інформація, передбачена в п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може міститись у правових актах суб'єктів владних повноважень - нормативних чи індивідуальних. Такі акти є рішеннями у розумінні ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» і відповідно службова інформація може міститись лише в документах, які передували їх прийняттю.

Відповідно суперечитиме Закону України «Про доступ до публічної інформації» віднесення інформації, що міститься в нормативно-правових актах чи індивідуально-правових актах (накази, розпорядження, рішення тощо), до службової і надання таким актам грифу «для службового користування». Проте це не стосується другої категорії інформації, що може належати до службової, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

У той же час, перелік відомостей, що становлять службову інформацію, слугує для розпорядників та запитувачів тільки орієнтиром щодо інформації, доступ до якої може бути обмежено, у разі, якщо застосування «трискладового тесту» в кожному конкретному випадку надасть підстави для її обмеження (п. 5.17 Постанови від 29.09.2016 №10).

Приписами п. 6.1 Постанови від 29.09.2016 №10 передбачено, що належність запитуваної інформації до конфіденційної, таємної або для службового користування на підставі ст.ст. 7, 8, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідно не є єдиною достатньою підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною, або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог п.п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (т.з. «трискладовий тест»).

Зокрема, присвоєння певному документу грифу «для службового користування» (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації») саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Аналогічно не може бути відмовлено у доступі до інформації тільки через те, що відповідний вид інформації включено до переліку відомостей, що становлять службову інформацію. Наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування «трискладового тесту» (п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

З аналізу наведених положень вбачається, що безпосереднє включення певного виду інформації до категорії службової, згідно із затвердженим Фондом переліком, не є безумовною підставою для відмови у наданні запитуваної інформації, оскільки виконавець зобов'язаний перевірити наявність у сукупності обмежень для надання інформації, визначених п.п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (т.з. «трискладовий тест»), та лише за наявності останніх відмовити у її наданні із зазначенням у відповіді таких обмежень.

Проте, зі змісту листа від 05.08.2016 №37-1401/16(З) не вбачається, які саме обмеження, передбачені п.п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», наявні як підстави у наданні запитуваної інформації.

Відтак, відмова у наданні запитуваної інформації з цієї підстави, а саме: віднесення такої інформації до категорії інформації з обмеженим доступом, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», є необґрунтованою, оскільки не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Також, слід зазначити, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч. 2 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відтак, з урахуванням ненадання відповідачем запитуваної інформації та матеріалів у тому числі з підстави їх розміщення на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що не відповідає положенням ч. 2 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також з підстави необґрунтованого віднесення запитуваної інформації до категорії з обмеженим доступом, про що вказано вище, суд дійшов до висновку про протиправність дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відмови у наданні публічної інформації - копії кошторису витрат Фонду на 2016 рік - з підстав, вказаних у листі від 05.08.2016 №37-1401/16(З).

Суд також відхиляє твердження представника відповідача про встановлення Шевченківським районним судом міста Києва під час судового розгляду справи про адміністративне правопорушення №761/37590/16-ц обставин, які підтверджують позицію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відмову у наданні запитуваної інформації, як необґрунтовані, оскільки підтверджуючи правомірність закриття провадження у даній справі, Апеляційним судом міста Києва у постанові від 13.02.2017 наголошено, що начальник відділу з комунікацій та інформаційної діяльності Фонду не входить до кола розпорядників публічної інформації, наведених у ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відтак, змістом судових рішень у справі №761/37590/16-ц не підтверджено правомірність відмови у наданні запитуваної інформації, що є предметом розгляду у даній адміністративній справі №826/1013/17.

Як наслідок, з метою належного способу захисту прав та охоронюваних закон інтересів позивача, керуючись приписами ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вказує про необхідність зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 22.07.2016, з урахуванням висновків даної постанови. При цьому, позовна вимога про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надати представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - копію кошторису витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на 2016 рік наразі є передчасною, з огляду на зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повторно розглянути вказаний запит.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу та витрати сторін та їх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Приписами ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн., що підтверджується квитанцією від 09.01.2017 №0.0.682618756.1, а тому на користь останнього, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, підлягають присудженню судові витрати у розмірі 320,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У свою чергу, приписами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

На підтвердження наявності витрат на правову допомогу представником позивача надано суду копії договору про надання правової допомоги від 23.06.2015 №06/15 КГФ (разом з додатковими угодами), акту №2 передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 12.06.2017 та квитанції до прибутково-касового ордера від 12.06.2017 №13, у відповідності до яких заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу складається з (1) вивчення матеріалів, підготовки, друку, надання на підпис клієнта та подання до ОАС м. Києва адміністративного позову до ФГВФО про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії (4 год.); (2) ознайомлення з матеріалами справи (40 хв.); (3) підготовка, друк та подання до суду письмових пояснень за результатами ознайомлення із запереченнями відповідача на адміністративний позов (1 год.); (4) підготовка, друк та подання до суду клопотання про залучення доказів (30 хв.).

Водночас, відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З огляду на викладене вбачається, що вказаними положеннями передбачено відшкодування витрат за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Підготовка позову та інших документів, вивчення документів по справі в цілому під вказаний перелік не підпадає, а тому компенсації, згідно з даним Законом, підлягає лише ознайомлення з матеріалами справи (40 хв.), що еквівалентно 426,67 грн., а з урахуванням розміру задоволених позовних вимог - 213,34 грн.

Відтак, загальний розмір судових витрат, який підлягає присудженню на користь позивача складає 533,34 грн. (320,00 грн. (судовий збір) + 213,34 грн. (витрати на правову допомогу).

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відмови у наданні публічної інформації - копії кошторису витрат Фонду на 2016 рік - з підстав, вказаних у листі від 05.08.2016 №37-1401/16(З).

Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 22.07.2016, з урахуванням висновків даної постанови.

В іншій частині позову відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) судові витрати у розмірі 533,34 грн. (п'ятисот тридцяти трьох грн. 34 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Січових Стільців, 17).

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур