Справа № 814/2241/16
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2241/16

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Романішина В.Л.,

суддів Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення коштів в сумі 4350 грн., які є суддівською винагородою, безпідставно відрахованою відповідачем з заробітної плати позивача за вересень 2016 року.

Позов обґрунтовував тим, що він не надавав згоди на здійснення будь-яких утримань з його заробітної плати як судді Ленінського районного суду м.Миколаєва.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2017р. позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що у звязку зі збоєм бухгалтерської програми Територіальним управлінням було помилково нараховано позивачу в серпні 2016 року кошти в сумі 4350 грн., а тому у вересні 2016 року здійснено відповідний перерахунок та зайво нараховані кошти утримано із заробітної плати ОСОБА_1

ОСОБА_1 надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що нарахування премії не є лічильною помилкою, наказу або розпорядження про утримання належної йому суддівської винагороди, який є єдиною підставою для утримання відповідних сум, видано не було.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду сторони в судове засідання не прибули, а тому на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Предметом спору є дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо утримання у вересні 2016 року із заробітної плати судді Ленінського районного суду м.Миколаєва Кирильчука О.І. 4350 грн., що, згідно наданого позивачем розрахункового листа, являється премією за серпень 2016 року.

Утримання вказаної суми, за доводами відповідача, є наслідком помилкового нарахування ОСОБА_1 у серпні 2016 року коштів у звязку із збоєм бухгалтерської програми.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області суддівської винагороди в сумі 4350 грн., безпідставно відрахованої з заробітної плати позивача за вересень 2016 року, з посиланням на положення ст.127 Кодексу законів про працю України та ст.1215 Цивільного кодексу України, виходив з того, що у разі наявності помилок у нарахуванні заробітної плати, роботодавець має право здійснити відповідні відрахування лише при наявності згоди працівника, який не оспорює підстав і розміру відрахування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком Миколаївського окружного адміністративного суду. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Пунктом 1 частини 2 статті 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, серед іншого, для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування.

У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

З вказаної норми слідує, що при наявності у власника права здійснювати відрахування із заробітної плати працівника з метою повернення сум, зайво виплачених внаслідок арифметичних помилок, а також повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати, він може видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Пропуск зазначеного строку означає неможливість не тільки видання наказу (розпорядження) про відрахування із заробітної плати, але і стягнення суми заборгованості працівника перед підприємством взагалі, оскільки власник у цьому випадку позбавлений права звернутися з позовом до суду.

Для відрахування таких сум згода працівника не потрібна, яка, в розумінні п.1 ч.2 ст.127 КЗпП України, необхідна лише при відрахуванні сум із заробітної плати на господарські потреби. Його заперечення також не можуть перешкоджати відрахуванню.

Як вбачається з наданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області довідки відділу планово-фінансової діяльності, бух обліку і звітності №7/1-1659/16 від 22.11.2016р. в серпні 2016 року, у звязку із збоєм бухгалтерської програми, при нарахуванні суддівської винагороди суддям Кирильчуку О.І. помилково нараховано премію, яка згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям не передбачена, і яка була стягнута у вересні 2016 року згідно наказу ТУ ДСА №53/1 од/у від 16.09.2016р.

Колегія суддів, дослідивши наданий Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області наказ №53/1 од/у від 16.09.2016р., встановила, що зазначений наказ видано відповідачем в межах місячного строку, встановленого ст.127 Кодексу законів про працю України.

У звязку з цим, колегія суддів доходить висновку, що при утриманні в вересні 2016 року із заробітної плати ОСОБА_1 помилково нарахованої йому у серпні 2016 року премії, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А відтак, підстави для задоволенні позову відсутні.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні спору судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення статті 1215 Цивільного кодексу України, оскільки зазначена норма передбачає неможливість повернення безпідставно набутої заробітної плати, виплаченої фізичною або юридичною особою добровільно за відсутності рахункової помилки з її боку, тоді як у справі, що є предметом апеляційного перегляду, відповідна помилка з боку відповідача, як роботодавця, мала місце.

Апеляційний суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_1, зазначених ним в запереченнях на апеляційну скаргу, про ненадання Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області відповідних доказів, зокрема наказу №53/1 ос/у від 16.09.2016р., під час розгляду справи в суді першої інстанції, у звязку з чим він не має братися до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки, на підставі ч.4 ст.11 КАС України, суд першої інстанції зобовязаний був вжити передбачені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Оскільки при вирішенні спору судом першої інстанції не повно зясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права, апеляційний суд, на підставі п.1, п.4 ч.1 ст.202 КАС України, доходить висновку про необхідність скасування постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 185, 195, 197, 198 ч.1 п.3, 202 ч.1 п.1, п.4, 205 ч.1 п.3, 207, 254, 256 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області задовольнити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення коштів залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Семенюк Г.В.

ОСОБА_2