Справа № 743/404/17
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/404/17 Головуючий у 1-й інстанції: Сташків В.Б.
Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Тищенко Н.В., за участі представника позивача Климіша І.О., представника відповідача Тонкошкура І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Тонкошкура Ігоря Васильовича в інтересах громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 березня 2017 р. у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 про примусове видворення за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

23.03.2017р. до Ріпкинського районного суду Чернігівської області надійшов адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 про примусове видворення за межі України.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідач незаконно перебуває на території України, в нього відсутній документ підтверджуючий його особу, та посилаючись на положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» просить задовольнити позов.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23.03.2017 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не має документа, що дає право на виїзд з України, і ухиляється від виконання рішення про його примусове видворення, чим перешкоджатиме проведенню процедури видворення.

Адвокат Тонкошкур І.В. в інтересах громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23.03.2017 р., в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову якою у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не вірно встановлено обставини у справі, оскільки рішенням Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 21.03.2017р. відповідачу був наданий лише один день на те, щоб покинув територію Україну, при цьому, в цей же день, 21.03.2017р., позивач затримав відповідача за ч.2 ст.263 КУпАП, не роз'ясняючи зміст рішень про примусове повернення.

Судом апеляційної інстанції розглянуто справ у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за участю відповідача, його представника, за допомогою перекладача ОСОБА_6, (освіта вища, за спеціальністю правознавство).

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, додатково зазначив, що у відповідача не було реальної можливості виконати рішення позивача і покинути до 22.03.2017р. територію України, оскільки був затриманий позивачем. Крім того, в судовому засіданні пред'явлено оригінал паспорту відповідача серія і номер НОМЕР_1.

Відповідач громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 в судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, за допомогою перекладача ОСОБА_6, підтримав доводи апеляційної скарги на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23.03.2017 р та пояснив, що 21.03.2017р. був затриманий працівниками міграційної служби України за порушення порядку перебування на території України.

Представника позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду скасуванню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам, прибув 13.10.2016 р. на територію України літаком через аеропорт Бориспіль.

Відповідно до паспорту відповідача йому видано візу з 10.10.2016р. по 23.11.2016р. (а.с.7).

21.03.2017р. о 09.00 працівником головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відносно відповідача ОСОБА_5 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП та постанова про накладення адміністративного стягнення у розмірі 510 грн. (а.с.10, 12). Зазначені документи мають підпис перекладача ОСОБА_7 та відповідача.

Згідно змісту вказаного протоколу особистість відповідача працівником головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області була встановлена за допомогою паспорта відповідача серія і номер НОМЕР_1.

В той же день, 21.03.2017р. о 11.30 працівниками головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідач ОСОБА_5 був затриманий за ч.2 ст.263 КУпАП та ч.11 ст.259 КУпАП, про що складено протокол у присутності перекладача ОСОБА_7 (а.с.18).

Згідно тексту протоколу у графі «зі змістом протоколу ознайомлений зрозумілою мені мовою» відсутній особистий підпис затриманого. Протокол підписано лише перекладачем.

В той же день працівниками головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено рішення № 18 про примусове повернення в країну походження громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, яким відповідача зобов'язано покинути територію України у термін до 22.03.2017р. (а.с.14).

Вказане рішення підписано перекладачем ОСОБА_7 та відповідачем.

И в той же день, 21.03.2017р., працівниками головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було складено рішення про поміщення громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Вказане рішення мотивовано тим, що відповідач ухилився від виїзду з України після закінчення терміну перебування, внаслідок чого вирішено його помістити у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування відповідачу не вручалось, особистий його підпис відсутній, складено у відсутності перекладача. Вказане підтверджено змістом рішення.

Вищенаведені обставини підтверджені відповідними та належними доказами.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі Закон № 3773) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Частиною 3 ст.9 Закону № 3773 визначено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до п.п.2 ч.1 ст. 1 Закону № 3773 віза це дозвіл, наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі, необхідний для в'їзду або для транзитного проїзду через територію України протягом відповідного строку.

Згідно ч.1 ст.15 Закону № 3773 в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Статтею 23 Закону № 3773 визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно ст.1 Закону № 3773 нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Стаття 26 Закону № 3773 встановлює порядок примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.

Згідно ч.1 цієї статті іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частною 2 та 3 цієї статті визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Згідно ч.5 вказаної статті іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною 1 ст. 30 Закону № 3773 визначено обставини примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, а саме центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Суд першої інстанції задовольняючі позовні вимоги виходив з того, що відповідач відмовився від виконання рішення про примусове повернення, що в нього відсутнє бажання повертатися в країну свого походження, відсутні документи на право перебування на території України.

Колегія суддів з вказаним висновком не погоджується з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 21.03.2017р. працівники головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області затримали відповідача ОСОБА_5 за ч.2 ст.263 КУпАП та ч.11 ст.259 КУпАП, і в цей же день, склали рішення № 18 про примусове повернення відповідача в країну походження, яким встановили строк до 22.03.2017р. покинути Україну.

При цьому, в цей же день 21.03.2017р. працівники головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняли рішення про поміщення відповідача в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Таким чином, матеріалами справи спростовано висновок суду, що відповідач відмовився від виконання рішення про примусове повернення, а підтверджено те, що у відповідача не було фактичної можливості виконати рішення позивача від 21.03.2017 р. про примусове повернення і до 22.03.2017р. покинути Україну, оскільки в цей же день 21.03.2017р. позивач затримав відповідача і помістив останнього у пункт тимчасового перебування.

В судовому засіданні представник позивача не заперечував вказаних обставин.

Крім того, згідно тексту пояснень, які були відібрані 21.03.2017р. та інших матеріалів, досліджених судом апеляційної інстанції в ході слухання справи, відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач не бажає повертатися до країни свого походження.

В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, відповідач за допомогою перекладача ОСОБА_6, (освіта вища, за спеціальністю правознавство) пояснив суду, що не відмовлявся від виконання рішення міграційного органу щодо примусового повернення, не виїхав з території України, оскільки не знав закон.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що твердження ОСОБА_5 про незнання закону, через що, з його слів, він порушив порядок перебування на території України, відображено письмово особисто ним лише в протоколі про адміністративне правопорушення. Інші матеріали справи не підтверджують зрозумілість відповідачем поставлених працівниками міграційної служби до нього вимог, оскільки щодо них відсутні особисті власноруч написані письмові пояснення відповідача.

Разом з тим, суду апеляційної інстанції в судовому засіданні представником відповідача для огляду надано оригінал паспорта відповідача серія і номер НОМЕР_1.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, визначений ст.30 Закону № 3773, про примусове видворення відповідача, оскільки матеріалами справи підтверджено те, що відповідач з поважних причин не виконав в установлений строк рішення позивача про примусове повернення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач приймаючи рішення про примусове повернення в країну походження не надав відповідачу реальної можливості самостійно покинути і виїхати в країну свого походження, і не надав йому реального і достатнього строку для виконання рішення позивача про примусове повернення.

Стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає завдання адміністративного судочинства.

1. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

2. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

3. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведені норми закону, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не доведено їх обґрунтованість, суду не представлені належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, доводи апелянта заслуговують уваги, рішення суду першої інстанції скасуванню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що є підставою для її скасування, та прийняття нової постанови про відмову у задоволені позовних вимог.

Повний текст постанови виготовлено 19.06.2017 року.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Тонкошкура Ігоря Васильовича в інтересах громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 березня 2017 р. задовольнити.

Постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 березня 2017 р. у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 про примусове видворення за межі України, скасувати.

У задоволенні позовних вимог Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 про примусове видворення за межі України, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

М.І. Кобаль

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Епель О.В.

Кобаль М.І.