Справа № 804/2719/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 р. Справа № 804/2719/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача від відповідачаКонєвої С.О. Науменко К.І. ОСОБА_3 Чохелі Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Західно-Донбаської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №5880-17 від 26.06.2015р., -

ВСТАНОВИВ:

27.04.2017р. ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Західно-Донбаської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та просить визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Східно-Дніпровської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 5880-17 від 26.06.2015р.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що Східно-Дніпровською ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, (яку було реорганізовано та приєднано до Західно-Донбаської ОДПІ) на підставі п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України було винесено податкове повідомлення-рішення №5880-17 від 26.06.2015р. за яким позивачеві було визначено суму податкового зобов'язання за платежем - транспортний податок з фізичних осіб у сумі 25000 грн., яку позивач сплатив згідно платіжних доручень №ПН6575 від 07.09.215р. та №_924853141 від 16.10.2015р. Проте, позивач вважає, що визначення йому податкового зобов'язання з транспортного податку за 2015р. у розмірі 25000 грн. у 2015р. не відповідає положенням Податкового кодексу України та є протиправним, так як Закон України №71-УШ від 28.12.2014р. щодо введення транспортного податку набрав чинності з 01.01.2015р. та може бути застосований лише у 2016р. з наступного календарного року, який починається 1 січня і закінчується 31 грудня кожного року з урахуванням прийнятого Першотравенською міською радою рішення про встановлення транспортного податку на 2015р. від 27.01.2015р. згідно ст.3 Бюджетного кодексу України, п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України. Також позивач посилається і на те, що у разі коли норми Податкового кодексу України та інших законів або нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов'язків платника податків, то рішення приймається на користь платника податків згідно п.56.21 ст.56 Податкового кодексу України. Окрім того, на думку позивача, ст.4 Податкового кодексу України передбачено принцип стабільності, який полягає у тому, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки і збори, їх ставки не можуть змінюватися протягом бюджетного року та згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також позивач вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» де органи державної влади, в порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку. З огляду на наведене, позивач вважає, що оспорюване податкове повідомлення-рішення є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача письмових заперечень на вимогу суду не надав, проте в судовому засіданні в усних поясненнях проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні пославшись, при цьому, на постанову Вищого адміністративного Суду України від 28.09.2016р. № К/800/10935/16, якою встановлено, що норма підпункту 12.3.5 ст.12 Податкового кодексу України є спеціальною, а транспортний податок, як обов'язковий місцевий податок, підлягає сплаті, виходячи з норм ст.267 ПК України починаючи з січня 2015р. безвідносно до прийняття місцевою радою рішення щодо цього податку в порядку, встановленому підпунктом 12.3.4 пункту 12.3.4 ст.12 ПК України.

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини справі.

ОСОБА_3 є власником легкового автомобілю LAND ROVER, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 зареєстрований 04.09.2013р. з об'ємом двигуна більше 3000 см3, що підтверджується копією із переліку власників транспортних засобів фізичних осіб(а.с.31-32).

26.06.2015р. Східно-Дніпровською об'єднаної державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (яку реорганізовано шляхом приєднання до Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області) відповідно до п.п.267.6.2 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №5880-17, за яким позивачеві було визначено суму податкового зобов'язання по транспортному податку з фізичних осіб за 2015р. у розмірі 25000 грн., що підтверджується відповідною його копією (а.с.8).

Позивачем 07.09.215р. та 16.10.2015р. було сплачено транспортний податок на підставі вказаного вище податкового повідомлення-рішення у сумі 25000 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень, які наявні в матеріалах справи (а.с.12-13).

Незважаючи на те, що сума грошового зобов'язання за вказаним вище податковим повідомленням-рішенням по транспортному податку за 2015р. позивачем була сплачена 07.09.2015р. та 10.10.215р., позивач оспорює вищевказане податкове повідомлення-рішення №5880-17 від 26.06.2015р., вважає його таким, що не відповідає положенням Податкового кодексу України та є протиправним, оскільки бюджетним періодом, в якому починається застосовуватися транспортний податок у м. Першотравенську з урахуванням рішення Першотравенської міської ради №4-55/УІ від 27.01.2015р. та норм ст.4, п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України є 2016 рік.

Заслухавши позивача та представника відповідача, які брали участь у судовому розгляді справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність правових та обґрунтованих підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Податкового кодексу України, Бюджетного кодексу України, що діяли станом на 01 січня 2015р.

1 січня 2015р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014р. № 71-УІІІ (далі - Закон №71-УІІІ), яким викладено у новій редакції статтю 267 Податкового кодексу України та введено в Україні новий місцевий податок на майно - транспортний податок.

Так, у відповідності до вимог п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно із чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

За п.п.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що за об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см.

Ставка податку встановлюється із розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 грн. за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 ст.267 Податкового кодексу України - п.267.4 ст.267 Податкового кодексу України.

Згідно п.п.267.5.1 ст.267.5 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

У відповідності до вимог п. «а» п.п.267.8.1 п.267.8 ст.267 Податкового кодексу України транспортний податок сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення за місцем реєстрації об'єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Таким чином, із аналізу вищенаведених норм податкового законодавства видно, що об'єкти оподаткування, порядок сплати та умови перерахування податку, а також і розмір транспортного податку встановлений законодавцем саме у ст.267 Податкового кодексу України.

Згідно до ч.1 ст.6 Податкового кодексу України податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки і збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних,міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно зі статтею 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать податок на майно на єдиний податок.

При цьому, пунктами 10.2 та 10.3 статті 10 Податкового кодексу України прямо визначені особливості установлення місцевих податків:

- місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно ( в частині транспортного податку та плати за землю);

- місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно ( в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Таким чином, із аналізу наведених вище норм п.10.2 ст.10 Податкового кодексу України видно, що законодавець прямо передбачив обов'язковість встановлення органом місцевого самоврядування, зокрема, транспортного податку та плати за землю, розділивши при цьому різновиди податку на майно в залежності від об'єкту оподаткування.

Повноваження Верховної Ради України та міських рад щодо податків та зборів встановлені статтею 12 Податкового кодексу України.

Так, Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає:

- перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад;

- положення, визначені в пунктах 7.1, 7.2 статті 7 цього Кодексу щодо місцевих податків та зборів, а саме: такі елементи податку як платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку; податкові пільги та порядок їх застосування.

Повноваження міських рад щодо прийняття рішень про встановлення місцевих податків та зборів і особливості справляння таких податків, визначені пунктом 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, зокрема:

- встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом ( підпункт 12.3.1);

- при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково зазначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору ( підпункт 12.3.2);

- копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів ( підпункт 12.3.3);

- рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом ( підпункт 12.3.4);

- у разі, якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю (підпункт 12.3.5).

Аналіз наведених вище норм податкового законодавства, дає можливість зробити висновок, що підпункт 12.3.5 пункту 12.3 ст.12 Податкового кодексу України прямо встановлює особливості справляння відповідних місцевих податків, які є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, а саме: транспортного податку, обов'язковість якого прямо визначена пунктом 10.2 ст.10 Податкового кодексу України - у разі не прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення транспортного податку, такий податок до прийняття рішення справляється виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Особливістю застосування підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України буде також необхідність додержання при цьому вимог щодо офіційного оприлюднення рішення органу місцевого самоврядування, оскільки офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є підзаконним нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 ст.12 Податкового кодексу України.

Таким чином, прийняття рішення міською радою в такому випадку прямо пов'язано із його юридичною здатністю набуття статусу підзаконного нормативно-правового акту та правомірністю бути застосованим у відповідних правовідносинах.

Проте, за відсутності рішення органу місцевого самоврядування щодо сплати обов'язкового податку він має справлятися платниками такого податку за мінімальними ставками, встановленими Податковим кодексом України.

При цьому, слід зазначити, що ч.3 ст.27 Бюджетного кодексу України передбачено, що закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету ( зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) приймаються не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше бюджетного періоду, що настає за плановим.

Отже, встановлені вище обмеження застосовуються виключно до таких законів України або їх окремих положень, які зменшують надходження до бюджету та/або збільшують витрати бюджету.

Оскільки транспортний податок введений з 1 січня 2015р., є саме новим податком та збільшує надходження до бюджету, наведена норма Бюджетного кодексу України та вищевказані правила щодо прийняття законів, не застосовуються до нових податків, які збільшують надходження бюджету.

При цьому, судом враховується і те, що п.4 Прикінцевих положень Закону №71-УІІІ, який набрав чинності з 01.01.2015р., було рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону, прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно ( в частині транспортного податку).

На виконання вказаних положень, Першотравенською міською радою 27.01.2015р. було прийнято рішення за № 4-55/УІ про встановлення транспортного податку на 2015р., що також підтверджено і позивачем, оскільки вказана копія рішення міської ради надана позивачем (а.с.9).

Окрім того, слід зазначити, що Законом №71-УІІІ законодавець встановив транспортний податок як обов'язковий платіж з 01.01.2015р., який повинен сплачуватися незалежно від наявності рішення міської ради, за ставками визначеними Податковим кодексом України.

З огляду на викладене, посилання позивача на те, що бюджетним періодом, в якому повинен застосовуватися транспортний податок у м. Першотравенську може бути лише 2016р. є безпідставними та спростовуються вищенаведеними нормами податкового та бюджетного законодавства.

Не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення і доводи позивача про те, що вимога податкового органу про сплату транспортного податку у 2015 році суперечать принципу стабільності податкового законодавства, закріпленого у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 ст.4 Податкового кодексу України відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів (перелік таких елементів наведений у пункті 7.1 ст.7) не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, оскільки суд не встановив у даному випадку порушення принципу стабільності.

Додержання принципу стабільності вбачається в тому, що зміни до діючих елементів податку не вносились, так як транспортний податок є новим податком, при цьому, застосування нового податку з 1 січня 2015р. - з нового бюджетного року, прямо відповідає вказаному принципу, закріпленому підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України.

За викладених обставин та аналізу норм податкового і бюджетного законодавства, суд приходить до висновку, що у податкового органу було достатньо правових підстав для визначення позивачеві податкового зобов'язання з транспортного податку за 2015р. у розмірі 25000 грн. на підставі ст. 267 Податкового кодексу України за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням №5880-17 від 26.06.2015р.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представником відповідача наведено достатніх підстав, які свідчать про обґрунтованість прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення у відповідності до вимог податкового законодавства України та з урахуванням обставин, які встановлені в судовом засіданні.

В той же час, і частина 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладає обов'язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Позивач в судовому засіданні не навів жодних підстав та не надав жодних доказів, які б свідчити про протиправність оспорюваного рішення з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм податкового і бюджетного законодавства України.

При цьому, судом враховується і те, що позивач 07.09.2015р. та 16.10.2015р. на виконання оспорюваного податкового повідомлення-рішення №5880-17 від 26.06.2015р. сплатив транспортний податок за 2015р., що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень, які наявні в матеріалах справи (а.с.12-13).

Не приймаються до уваги і доводи позивача про те, що згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, оскільки застосування зворотної дії в часі під час визначення позивачеві податкового зобов'язання з транспортного податку за 2015р. не відбулося, так як Закон №71-УІІІ набрав чинності з 01.01.2015р. та позивачеві визначено вказаний транспортний податок у розмірі 25000 грн. за оспорюваним рішенням 26.06.2015р.

Є помилковим і посилання позивача на неоднозначність (множинність) трактування прав та обов'язків позивача нормами податкового законодавства України, оскільки представником позивача у ході судового розгляду справи неоднозначність (множинність) трактування прав і обов'язків позивача за різними законами не доведена, з урахуванням того, що об'єкти оподаткування, ставки податку, строки та порядок сплати транспортного податку, який є обов'язковим, встановлені лише Податковим кодексом України і не встановлюються будь-якими іншими законами.

Також суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування у даних правовідносинах рішень Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» з огляду на те, що згідно статті 1 «Захист власності» Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Оскільки, в даному випадку, законодавство про сплату транспортного податку є чітким та зрозумілим, не допускає неоднозначного (множинного) трактування прав і обов'язків платників податків, вводячи в дію з 01.01.2015р. транспортний податок, держава дала платникам податків певний час для його сплати, що чітко передбачено ст. 267 Податкового кодексу України, за таких обставин у суду відсутні підстави застосовувати у даній справі вищевказані рішення Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши дії відповідача з приводу правомірності та законності прийняття оспорюваного рішення, суд приходить до висновку про те, що оспорюване рішення прийняте відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Статтями 8, 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд виходить із того, що у разі ухвалення рішення на користь суб'єкта владних повноважень, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Західно-Донбаської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №5880-17 від 26.06.2015р. - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений - 12.06.2017р.

Суддя С.О. Конєва