Справа № 315/608/17
Суддя: Романько О. О.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 315/608/17
Номер провадження № 2-а/315/20/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 рокум. Гуляйполе

Суддя Гуляйпільського районного суду Запорізької області Романько О.О., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації про стягнення щорічної разової грошової допомоги, недоплаченої ветерану війни у 2017 році,-

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації про стягнення щорічної разової грошової допомоги, недоплаченої ветерану війни у 2017 році, в якому вказав, що він є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим Куйбишевським РВК Запорізької області 28.02.1996 року.

Як вказав позивач, згідно з чинним законодавством ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ( з послідуючими доповненнями та змінами) від 22.10.1993 року № 3551-XII, учасниками бойових дій щорічно до 5 травня виплачується разова грошова допомога в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Відповідно до положень ч.1 ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів. Вимогами чинного законодавства України, а саме - положеннями ч. 1 ст. 71? Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» виплату щорічної разової допомоги ветеранам війни в розмірах, передбачених ст. 12-16 цього Закону, покладено на центральний орган виконавчої власди, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціальнго захисту населення, які, в свою чергу, несуть юридичну відповідальність за правильність та обгрунтованість даних виплат. Вказав, що відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 січня 2016 року № 1801-VIII та вимог ч.1 ст. 28 Закону україни «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розмір мінімальної пенсії за віком з 01.05.2017 року становить 1312 грн. Згідно даних вимог вищенаведених законів України, розмір ветеранам війни-учасникам бойових дій щорічної развої грошової допомоги, гарантований їм державою нормами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», складає 6560 грн. (1312,00 х 5 = 6560,00 грн.), але в системне порушення вищевказаних вимог ч. 5 ст. 12 та ст. 17? Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у 2017 році щорічна разова грошова допомога до 5 травня була йому виплачена відповідачем не в повному обсязі - реально йому було виплачено 1200 грн., що підтверджується і в.о. директора Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації . Таким чином, на підставі вищевикладеного, сума недоплаченої йому, ветерану війни-учаснику бойових дій, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2017 році становить 5360 грн. ( 6560 грн. х 1200 грн = 5360 грн.).

Позивач далі в позові вказав, що 10.05.2017 року рекомендованим листом ним була направлена заява на ім`я директора Департаменту соціальнго захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації про надання довідки щодо реального розміру виплат, ветерану війни-учаснику бойових дій, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2017 року, яка згідно повідомлення про вручення поштового відправлення № 70 1 від 10.05.2017 року, була отримана уповноваженим на отримання кореспонденції Кочевій 11.05.2017 року. 27.05.2017 року позтвачу був доставлений лист від 23.05.2017 року № 02/1-Н.1947.1, яким підтверджується виплата йому, як учаснику бойових дій, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2017 року в розмірі 1200 грн., з посиланням на скасовану Конституційним судом України зміну ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України № 107-VI від 28.12.2007 року. Так, відповідач зазначає, що «учасникам бойових дій щорічно до 5 травня виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України, що не відповідає ді.чій нормі ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантівї їх соціального захисту», оскільки після визнання Конституційним судом України даної зміни неконституційною вона втратила чинність з дня ухвалення цього рішення, а саме - з 22.05.2008 року.

Позивач зазначив, що всупереч раніше маючій місце неконституційній практиці Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України при розробці та прийнятті законів про Державний бюджет України 2017 рік» не було призупинено і не було обмежено дію в 2017 році Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також наголошує на тій важливій обставині, що постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними актами і мають нижчу юридичну силу ніж закони та які, більше того, у відповідності до вимог Конституції України, мають відповідати законам. Враховуючи зазначене, слід констатувати, що Кабінет Міністрів України своєю постановою від 05.04.2017 року № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» не мав повноважень змінити (обмежити) норми зазначених в ній Законів України, які відповідають Конституції України (є конституційними), оскільки вони жодного разу не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України. Також назначив і на голосив на тій обставині, що приписами ч. 2 та 3 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» однозначно узанонено, що: - права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної зміни; - нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Далі позивач вказав, що в даному випадку необхідно застосовувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, як це вказано вимогами ч. 4 ст. 9 КАС України, а саме: - Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Зауважив, що дана грошова допомога є для нього підмогою для прожиття, в тому числі - для придбання ліків, а також є доволі значимим моральним стимулом. Також наголошує на тій обставині, що відповідач свідомо та демонстративно ігнорує вимоги чинного законодавства України, яким йому, ветарану війни, державою надані додаткові гарантії, тим самим грубо порушують його права та законні інтереси.

Тому, прохає суд визнати дії Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної адміністрації незаконними, та стягнути з відповідача на його користь недоплачену у 2017 році разову щорічну допомогу як учаснику бойових дій у розмірі 5360 грн.

06.06.2017 ухвалою судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області відкрито скорочене провадження по справі.

16.06.2017 року відповідачем подано заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що за чинною редакцією ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон), щорічно до 5 травня, учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 17? Закону щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через від ділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (надалі - Постанова) для учасників бойових дій, розмір зазначеної допомоги складає 1200 грн., які і були виплачені позивачеві у повному обсязі.

Відповідно до п. 1 зазначеної постанови, виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання).

В запереченнях відповідач, вказав, що спірним є саме питання розміру грошової допомоги. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно Положення про Департамент соціального захисту населення, затвердженого розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації № 76 від 24.02.2017, Департамент у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики, інших центральних органів виконавчої влади, розпорядженнями голови обласної та районної державних адміністрацій, а також положенням про Управління.

Також зазначили, що Управління є бюджетною установою і вправі здійснювати бюджетні платежі тільки за наявності відповідного бюджетного призначення, згідно ст. 23 Бюджетного кодексу України, та в межах наданих законом окремих повноважень органів виконавчої влади, відповідно до ч. 3 ст. 143 Конституції України.

Відповідно до ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України, зокрема - розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Тому вважають, що дії відповідача є законними, обґрунтованим, такими, що відповідають Конституції та законам України. Крім того, відповідач не володіє повноваженнями щодо визначення розміру, механізму та обрання джерел виплат разової грошової допомоги, відповідно до Закону. Аналізуючи Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу І, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу І, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік" та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) від 22.05.2008 № 10-рп/2008, слід зауважити, що вказане рішення, попри визнання неконституційними, зокрема норм пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік», якими було внесено зміни оспорюваних норм Закону, жодним чином не впливає на норму ст. 17-1 Закону, - «центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин» (що фактично була надалі продубльована в Постанові).

Також відповідач в своїх запереченнях зауважив, що відповідно до порядку виконання рішень Конституційного Суду України, встановленого ст. 70 Закону України про Конституційний Суд, копії рішень і висновків Конституційного Суду України надсилаються наступного робочого дня після їх офіційного оприлюднення суб'єкту права на конституційне подання чи конституційне звернення, з ініціативи якого розглядалася справа, до Міністерства юстиції України, а також до органу влади, що прийняв правовий акт, який був предметом розгляду в Конституційному Суді України. У разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку. Закон України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», який вніс зміни до Закону, зробив можливим видання Постанови (так само, як і всі інші закони) ухвалено Верховною Радою України, проте, відповідних змін до Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - не внесено. Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону, фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, отже розмір виплат закладено в Законі України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», який є чинним, і норми якого неконституційними не визнавалися. Тому, з огляду на вищевикладене, відповідач прохає відмовити в задоволенні позову позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суд розглядає справу в порядку скороченого провадження без судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, є ветераном війни- учасником бойових дій і має право на виплату, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 виданого Куйбишевським РВК Запорізької області від 28.02.1996 року (а.с.5).

Як встановлено з позовної заяви та письмових доказів, до 05 травня за 2017 рік позивачу було виплачено разову грошову допомогу в розмірі 1200 грн. Цей факт сторонами не заперечувався та визнаний ними, тому він, у відповідності до ч. 3 ст. 72 КАС України, додатковому доведенню не підлягає.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи, державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до частини п'ятої ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суд під час вирішення справи про соціальний захист громадян керується, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Європейський суд з прав людини в ухвалі від 3 червня 2014 року у справі «Великода проти України» (заява № 43331/12), зазначив, що має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення положень Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тому, при розв'язанні спірних правовідносин судом враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально- економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

В силу вимог п. 1 частини першої № 233 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення).

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв'язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, за місцем їх проживання) у таких розмірах: зокрема учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1 200 гривень.

Враховуючи, що позивач отримав щорічну одноразову допомогу до 05 травня в розмірі 1200,00 грн. за 2017 рік, суд вважає, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2017 рік була нарахована та виплачена позивачу у розмірі 1200,00 грн. відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України №233 від 05.04.2017 року «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Суд вважає, що відповідачем надано достатньо доказів правомірності визначення розміру та виплати позивачу в 2017 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами та наведеними законодавчими нормами.

З огляду на вказані обставини, суд дійшов висновку, що призначаючи та виплачуючи позивачу грошову допомогу у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року № 223, відповідач діяв на підставі та у спосіб, який передбачений чинним законодавством України, а тому підстави для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача виплатити недоплачену разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2017 рік відсутні.

Керуючись ст.ст. 158-163, 183-2 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації Запорізької області про стягнення щорічної грошової допомоги, недоплаченої ветерану війни у 2017 році - відмовити повністю.

На постанову суду протягом десяти днів з дня отримання її копії може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: О. О. Романько