Справа № 227/4395/16-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Хоменко Д.Є.
Суддя-доповідач - Геращенко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року справа № 227/4395/16-а

84301, Донецька область, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М.

секретар - Челахова О.О.

за участю: позивача - не з'явився

представника позивача - ОСОБА_2, доручення № 0501-0081133-05 від 07.06.2017 року,

представника відповідача - Самсонової М.В., довіреність № 16 від 13.06.2017 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради на постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2017 року у справі № 227/4395/16-а за позовом ОСОБА_5 до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2016 року ОСОБА_5 (далі - позивач, заявник) звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради (далі - відповідач, Управління, апелянт, скаржник) про визнання дій неправомірними щодо відмови виплати компенсації за квитки 2014 року у сумі 247,45 грн.; визнання дій неправомірними щодо відмови виплати компенсації за квитки 2015 року у сумі 160,50 грн.; визнання дій неправомірними щодо відмови виплати компенсації за квитки 2014 року у сумі 343,71 грн.; визнання дій неправомірними щодо відмови відшкодування вартості ліків на лікування в розмірі 6402,08 грн.; стягнення вартості квитків за 2014 рік в розмірі 247,45 грн.; стягнення вартості квитків за 2014 рік в розмірі 343,71 грн.; стягнення з відповідача на свою корись вартість квитків за 2015 рік в розмірі 160,50 грн.; зобов'язання відшкодувати вартість витрачених коштів на ліки у сумі 6402,08 грн.; зобов'язання відшкодувати моральну шкоду у сумі 25000,00 грн. (а.с.1-3).

Постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2017 року адміністративний позов задоволений частково. Визнані неправомірними дії Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради щодо відмови виплати компенсації ОСОБА_5 за квитки 2014 року в сумі 247,45 грн. та 2015 року в сумі 160,50 грн. та за квитки 2014 року в сумі 343,71 грн. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_5 у рахунок компенсації вартості квитків за 2014 рік та 2015 рік суму 407,95 грн. та рахунок компенсації вартості квитків за 2014 рік суму 343,71 грн. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 1000. В іншій частині позову відмовлено (а.с.133-136).

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою на прийняте рішення та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що заявник із заявленими в позовній заяві квитками за 2014 рік на суму 247,45 грн. та 343,71 грн. у 2014 році з заявою про компенсацію вартості цих квитків не звертався, також не звертався із заявою про компенсацію вартості квитків за 2015 рік. Посилається на те, що Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» не передбачені видатки на відшкодування безоплатного проїзду громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Вважає безпідставним та необґрунтованим стягнення моральної шкоди (а.с.139-141).

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін з підстав його законності та обґрунтованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - змінити в резолютивній частині, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, підтверджено наявними матеріалами справи й не оспорюється сторонами наступне.

Позивач, ОСОБА_5 є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням від 22 червня 1995 року № НОМЕР_3 серії НОМЕР_4, є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Київського району м. Донецька та копії МСЕК від 02 грудня 2010 року серії 10 ААА № 159860. Заявник є особою, яка перемістилася з тимчасово окупованої території та мешкає по АДРЕСА_1, що підтверджується копією довідки від 15 жовтня 2014 року № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.15, 16, 17, 27).

Відповідач, Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради є суб'єктом владних повноважень, який діє на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про Управління праці та соціального захисту населення та у спірних правовідносинах реалізує повноваження, надані йому Законом.

Заявник у 2014 році отримав від відповідача путівку на оздоровлення з лікуванням для своєї дитини та на себе без лікування, як супроводжуючий дитину, відповідно до копії заяви від 16 жовтня 2014 року (а.с.103). Управлінням були видані довідки № 749 на ім'я ОСОБА_6 та № 750 на ім'я ОСОБА_7 від 16 жовтня 2014 року, для одержання путівки на санаторне-курортне лікування (а.с.105, 106).

Відповідно до протоколу № 13 засідання комісії Добропільської міської ради від 23 жовтня 2014 року, комісія вирішила направити позивача та його доньку на оздоровлення до санаторію «Поляна», с. Поляна, Закарпатської області (дата заїзду згідно путівки з 22 серпня 2014 року) з переносом дати заїзду на 03 жовтня 2014 року терміном на 21 день (а.с.110). Довідкою санаторію «Поляна» Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровлення», підтверджено, що позивач та його донька дійсно знаходились на лікуванні в санаторії «Поляна» по путівці від 03 листопада 2014 року (а.с.112).

З матеріалів справи вбачається, що в 2014 році позивач разом зі своєю донькою їздили на лікування до санаторію «Поляна» і назад додому за маршрутом: Дніпро-Львів, Львів-Свалява, Свалява-Львів, Львів-Дніпро. У 2015 році заявник їздив за маршрутом Дніпро-Трускавець. Загальна вартість проїзду на дитину за квитками становить 343,71 грн., загальна вартість проїзду позивача за квитками становить 247,45грн. у 2014 році та 160,50 грн. у 2015 році., що разом складає 407,95грн., що підтверджується проїзними квитками, наявними в матеріалах справи (а.с.4-8).

Позивач 25 лютого 2015 року звернувся до виконкому Добропільської міської ради стосовно отримання безкоштовних ліків, на що листом від 03 березня 2015 року за № до-Р-10085-14/02 його повідомлено, що Комунальний заклад «Добропільський центр первинної медико-санітарної допомоги» не має фінансової можливості забезпечити необхідними ліками, у 2015 році видатки на пільгову рецептуру складають 36,76 грн. на одну особу на рік, препарати які потрібні позивачу коштують 2167,35 грн. (а.с.22).

Департаментом охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації листом від 29 січня 2016 року № р-1141-35-1.1 було розглянуто звернення позивача від 28 грудня 2015 року щодо забезпечення ліками та запропоновано звернутись за консультацією до сімейного лікаря Добропільського центру первинної медико-санітарної допомоги з метою вирішення питання щодо призначення препаратів, отримати рецепт на препарат, який необхідний для лікування та входить до переліку лікарських засобів, що виписуються на пільгових умовах (а.с.21).

В матеріалах справи містяться копії квитанцій за 2015 рік на придбання різних медичних препаратів загальною вартістю 6402,08грн. (а.с.23-26).

Письмовою заявою від 09 серпня 2016 року позивач звертався до відповідача із вимогою відшкодування коштів витрачених на залізничні квитки за 2016 рік по маршруту Дніпро-Львів та Львів-Дніпро (а.с.94).

Позивач письмовою заявою від 19 серпня 2016 року звертався до Управління щодо відшкодування витрат на проїзд до санаторію «Поляна» та назад у 2014 році в сумі 591,16 грн. та витрат на квиток Дніпро-Трускавець за 2015 рік в сумі 160,50грн. (а.с.20).

Листом Управління від 29 серпня 2016 року № 11/2991/01-16 було відмовлено у відшкодування витрат на проїзд до санаторію «Поляна», оскільки в 2016 році Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік», видатки відшкодування безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад за минулі періоди, не передбачені (а.с.14).

Заявник 16 березня 2017 року повторно звернувся з листом до відповідача стосовно забезпечення себе ліками та запитанням на яких підставах проводиться відповідна дія щодо безоплатного лікування.

Листом від 14 березня 2017 року за № 01-11/554 Управлінням роз'яснено, що він має право на безплатне придбання ліків за рецептами лікарів, згідно статті 20 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Суть спірних правовідносин полягає у правомірності відмови органом соціального захисту населення у відшкодуванні вартості квитків, вартості витрачених коштів на ліки та відшкодування моральної шкоди, що регулюється Конституцією України до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - № 796-XII), Постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 року № 1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів, у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» та іншими нормативними актами, що регулюють спірні правовідносини.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 19 статті 20 Закону № 796-XII передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, серед іншого: безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, серед іншого, безплатний проїзд у межах України на всіх видах транспорту (крім таксі) дитині та особі, яка супроводжує хвору дитину до місця лікування (реабілітації), оздоровлення та назад (за направленням медичних закладів), з правом позачергового придбання квитків.

Наявними матеріалами справи підтверджено, що заявник звертався до Управління із заявою щодо компенсації витрат на квитки залізничним транспортом на себе та свою доньку (у 2014 році в сумі 591,16 грн. та за 2015 рік в сумі 160,50 грн.), але йому відмовили, посилаючись на відсутність бюджетних асигнувань на відповідний рік (а.с20).

Статтею 22 Конституції України (в редакції на час спірних правовідносин), передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Проаналізувавши зазначені положення Конституції України (254к/96-ВР), Бюджетного кодексу України(2542-14), практику зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України (254к/96-ВР). Таким чином, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин (п.5 Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року, справа №6-рп/2007 ).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість компенсації вартості квитків позивачу та його доньці, оскільки вказана компенсація є державною гарантією і передбачені Законом, що свідчить про наявність порушення з боку відповідача щодо відмови у компенсації позивачу та його доньці вартості квитків у 2014 році в сумі 591,16 грн. та за 2015 рік в сумі 160,50грн.

Відповідно до пункту першого частини першої Переліку груп населення, у разі амбулаторного лікування яких лікарські засоби за рецептами лікарів відпускаються безоплатно або на пільгових умовах, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 року № 1303, групи населення, у разі амбулаторного лікування яких лікарські засоби за рецептами лікарів відпускаються безоплатно, незалежно від розміру середньомісячного сукупного доходу їх сім'ї, серед іншого,: учасники бойових дій та інваліди війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесені до категорій 1 та 2 відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За приписами пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 року № 1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань», відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб. Особи, які обслуговуються у відомчих лікувально-профілактичних закладах і мають право на безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів, отримують їх у аптеках, закріплених за цими закладами.

Пунктом першим цієї постанови безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, зазначені у Переліку лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 року № 1071.

За змістом пункту 1.1. Правил виписування рецептів на лікарські засоби і вироби медичного призначення, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров'я України 19 липня 2005 року № 360 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 липня 2005 року за № 782/11062 рецепти на лікарські засоби і вироби медичного призначення виписуються лікарями закладів охорони здоров'я незалежно від форм власності та підпорядкування згідно з видами медичної практики, на які було видано ліцензію МОЗ України, та відповідно до лікарських посад. Рецепти на лікарські засоби, вироби медичного призначення, які відпускаються на пільгових умовах чи безоплатно, дозволяється виписувати лікарям державних та комунальних закладів охорони здоров'я, а на лікарські засоби, вартість яких підлягає державному відшкодуванню, лікарям закладів охорони здоров'я незалежно від форм власності та підпорядкування за узгодженням зі структурними підрозділами охорони здоров'я місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до пункту 1.3. цих Правил рецепти виписуються хворому за наявності відповідних показів з обов'язковим записом про призначення лікарських засобів чи виробів медичного призначення в медичній документації (історія хвороби, медична карта амбулаторного чи стаціонарного хворого). Рецепти виписуються на лікарські засоби, зареєстровані в Україні, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 1.6. Правил передбачено, що рецепти обов'язково виписуються на: рецептурні лікарські засоби; без рецептурні лікарські засоби, вироби медичного призначення у разі відпуску їх безоплатно чи на пільгових умовах; лікарські засоби, які виготовляються в умовах аптеки для конкретного пацієнта.

Пунктом 1.7. Правил визначено, що рецепти виписуються на рецептурному бланку форми № 1 та спеціальному рецептурному бланку форми № 3 для виписування наркотичних та психотропних лікарських засобів.

Отже, для безкоштовного отримання ліків, позивач повинен був звернутися до відповідного лікаря та за наявності відповідних медичних показів отримати від лікаря рецепт.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до відповідного лікаря за отриманням вказаних рецептів чи відмови лікаря у наданні такого рецепту. Лікарські препарати, що вказані у товарних чеках наданих позивачем до матеріалів справи не входять до переліку препаратів визначених Переліком лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 року № 1071.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в частині відмови компенсувати позивачу вартість ліків в сумі 6402,08 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіваюча, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з вищезазначеного вбачається, що позивач повинен довести наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду здоров'ю.

Крім того, для участі в якості відповідача не залучено Державне казначейство України.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, оскільки позивачем не було подано до суду жодних доказів на підтвердження тих, обставин на які він посилається, то вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими і не підлягають задоволенню та в цій частині постанова суду першої інстанції підлягає зміні.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині виплат, проте відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, що безпідставно не враховано судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення.

В іншій частині постанова суду першої інстанції не оскаржується.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення моральної шкоди, тому постанова суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись статтями 171, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради на постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2017 року у справі № 227/4395/16-а за позовом ОСОБА_5 до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2017 року у справі № 227/4395/16-а за позовом ОСОБА_5 до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди змінити в частині стягнення моральної шкоди.

Вилучити пункт 6 з постанови Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2017 року у справі № 227/4395/16-а.

В іншій частині постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2017 року у справі № 227/4395/16-а залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови складені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 21 червня 2017 року. Повний текст постанови складений та підписаний у нарадчій кімнаті 21 червня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дати складання її в повному обсязі.

Головуючий: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова