Справа № 803/57/17
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/3660/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання Керод Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головного Управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головного Управління Національної поліції у Волинській області, в якому просив визнати незаконним і скасувати наказ УМВС України у Волинській області № 16 о/с від 19.12.2016 року в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС з запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року; зобов'язати уповноважені на те органи: ліквідаційну комісію УМВС України у Волинській області, розглянути питання про звільнення його з органів міліції по переводу в органи поліції та про прийняття на службу в Національну поліцію; стягнути з відповідача на його користь за час вимушеного прогулу, з 18 грудня 2012 року по теперішній час його середній заробіток - з розрахунку 3265,42 грн. на місяць, всього середній заробіток за рік в сумі 39185,04 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ голови ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області Пасічника Н. М. від 19 грудня 2016 року №16 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС. Поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС з 06 листопада 2015 року. Постановлено стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 128 385,36 грн. Постановлено стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 59 837,44 грн. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС з 06 листопада 2015 року та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2 193,44 грн. звернено до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач - Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, який в поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскільки під час ухвалення рішення судом першої вінстанції були допущені порушення принципів адміністративного судочинства, невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим оскаржуване рішення просить скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень, з дня опублікування Закону України "Про Національну поліцію" всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники МВС України, його територіальних органів, закладів та установ, вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в ОВС через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільненні зі служби в ОВС до настання зазначеного в цьому пункту терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Постановою КМУ №730 від 16 вересня 2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було ліквідовано як юридичну особу -Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та її структурні підрозділи, а Головне управління Національної поліції у Волинській області за законом не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ у Волинській області. Тому, вважає, що звільнення позивача було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що взяли участь у справі, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

02 липня 2015 року прийнято Закон України «Про національну поліцію", який згідно з пунктом І розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону набрав чинності з 07 листопада 2015 року.

Закон України "Про Національну поліцію" визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з пунктом 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначених цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 03.09.2001 року проходив службу в органах внутрішніх справ на різних посадах, зокрема, згідно з наказом УМВС України у Волинській області від 16.08.2011 року №310 о/с - на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними злочинними групами УБОЗ УМВС України у Волинській області, що підтверджується записами у трудовій книжці, витягом з послужного списку ОСОБА_1

Наказом УМВС України у Волинській області №98 о/с від 04.04.2012 року позивача звільнено з органів МВС України в запас з 04.04.2012 року за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (пункт 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України).

ОСОБА_1 не погодившись з даним наказом 03.05.2012 року звернувся в суд з позовом до УМВС України у Волинській області про визнання незаконним та скасування наказу від 04.04.2012 року № 98 о/с в частині звільнення з органів МВС України, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року позов задоволено повністю.

04.09.2012 року наказом УМВС України у Волинській області №257 о/с на виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду №160 до негайного виконання, відповідачем внесено зміни в наказ від 04.04.2012 року №98о/с де було поновлено позивача на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю управління внутрішніх справ України у Волинській області з 04.04.2012 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року в задоволенні позову відмовлено.

На підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року, наказом УМВС України у Волинській області від 18.12.2012 року №340о/с відмінено пункт наказу УМВС України у Волинській області від 04.09.2012 року №257о/с в частині скасування наказу УМВС України у Волинській області від 04.04.2012 року №98о/с про поновлення на посаді та звільнено позивача з органів внутрішніх справ України за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ з 04.04.2012 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.03.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року - скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2016 року апеляційну скаргу УМВС України у Волинській області - залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року залишено без змін.

Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 19.12.2016 року №16 о/с, відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2016 позивача поновлено на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України у Волинській області з 04.04.2012 року, та вказаним наказом одночасно звільнено у запас Збройних Сил з постановкою на військовий облік за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів), з 06.11.2015 року.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку, що відповідач УМВС України у Волинській області у даній справі не довів правомірності оскаржуваного у даній справі наказу про звільнення позивача. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до пп. "г" п. 64 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію України", Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Даний Закон був опублікований 06.08.2015 року в газеті "Голос України" та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015 року.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Таким чином, вищезазначені норми розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" та Положення №114, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Тому, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яка звільняється.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідачем не було запропоновано позивачу скористатись правом на проходження служби в поліції

Також Законом України "Про Національну поліцію України" передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема, прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Звільняючи ОСОБА_1 відповідач виходив з того, що відбулася повна ліквідація установи, в якій він проходив службу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Проте такий висновок відповідача є хибним, з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 року у справі №21-8а14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

16.09.2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" згідно з якою утворено як юридичну особу публічного права територіальний орган Національної поліції - Головне управління Національної поліції у Волинській області та ліквідовано як юридичну особу публічного права Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 10 листопада 2015 року перебуває в стані припинення за рішенням засновника.

При цьому, в Законі України "Про Національну поліцію", постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

Таким чином, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Зазнане вище правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст. 3 Закону України "Про міліцію" та ст. 2 Закону України "Про Національну поліцію" відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Окрім того, в постанові від 27.05.2014 року у справі №21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" не було передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи дану обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Однак у спірних правовідносинах Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області у встановлений законодавством строк, а саме до 05.11.2015 року, не запропонувало ОСОБА_1 жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Враховуючи, що обов'язок запропонувати посаду відповідно до змісту наведеної норми та правової позиції Верховного Суду України лежить саме на роботодавцеві, колегія суддів не бере до уваги ту обставину, що ОСОБА_1 в період з 07.08.2015 року до 06.11.2015 року з рапортом щодо звільнення з органів внутрішніх справ в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не звертався, оскільки в цей період був звільнений з ОВС, а поновлений лише 19.12.2016 року, тобто після 06.11.2015 року - дати до якої керівник міг звільнити особу за скороченням штатів згідно попередження про майбутнє вивільнення за Законом України "Про національну поліцію". Таким чином, одночасне звільнення позивача наказом №16 о/с від 19.12.2016 року за скороченням штату, саме з 06 листопада 2015 року є безпідставним.

Таким чином, оскільки позивач в зазначений період не перебував у трудових відносинах із МВС України, він був позбавлений можливості подати заяву (рапорт) про подальше перебування на посадах в органах внутрішніх справ до 06.11.2015 року.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення позивача є передчасним, та як наслідок таким, що порушило його право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному розділом ХІ Закону України "Про Національну поліцію". Таким чином, оскаржуваний наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 19.12.2016 року №16 о/с "По особовому складу" в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС з 06.11.2015 року є протиправним і підлягає скасуванню.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 128 385,36 грн. та стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 59 837,44 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року у справі № 803/57/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В. М. Каралюс
судді В. С. Затолочний
З. М. Матковська

Повний текст судового рішення виготовлено 20.06.17