Справа № 820/1204/17
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

15 червня 2017 р. № 820/1204/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Панченко О.В.,

суддів - Мороко А.С., Тітова О.М.

за участю секретаря судового засідання - Самігулліної К.В.

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Кезлі М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_4
до Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
проскасування рішення та наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_4, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.02.2017р. № 5-17;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 19.09.2016р. № 153;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є громадянином Палестини, проживав на території Лівії. 29.08.2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23.09.2016 року позивач отримав поштою повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 73 від 19.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 13.03.2017 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області № 7 від 27.02.2017 р., в якому зазначалось про те, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 10 лютого 2017 року № 5-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає наказ № 153 від 19.09.2016 року ГУ ДМС України В Харківській області та рішення Державної міграційної служби України від 10.02.2017 року № 5-17 протиправними, незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

У судовому засіданні представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у позовній заяві, та просив суд ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідачів у письмових запереченнях на позов (а.с. 21-26) вказав, що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач втратив підстави легального перебування на території України і у зв`язку з цим звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач вважає, що причиною звернення позивача до ГУ ДМС України В Харківській області не є потреба в захисті шляхом визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а спроба легалізації на території України з метою навчання.

Колегія суддів, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що особа без громадянства ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав на території Лівії, уродженець Палестини, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні проживання - Лівії, з 2011 року почалась війна та революція, що спричинило погіршення ситуації з безпекою. За словами позивача, Лівія розколота на кілька частин, якими керують групи озброєних людей, в тому числі терористичні угрупування. Додатково позивач зазначив, що не дивлячись на те, що він має палестинський документ , ніколи не був в цій країні та не має права проживання у Палестині.

Вказане, за його судженням, є підставою для отримання ним в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

29.08.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом від 19.09.2016 року Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який було оскаржено до Державної міграційної служби України.

В повідомленні № 7 від 27.02.2017 року Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зазначено, що Державною Міграційною службою України прийнято рішення від 10 лютого 2017 року № 5-17 про відхилення скарги ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач повідомив про себе неправдиві відомості, внаслідок чого відносно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця від 28.06.1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 року, а тому йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував на території України нелегально, посвідка на тимчасове проживання в Україні була скасована 26.05.2016 року, було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першоїстатті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" , відсутні.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до пунктів п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 Частиною другою статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця, повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Стосовно інциденту пов`язаного з побиттям позивача на території Лівії, слід зазначити, що даний випадок відбувся 22.09.2013 року, з моменту цього інциденту та виїзду з Лівії пройшло чимало часу, бо позивач виїхав через 7 місяців, у квітні 2014 року.

Колегією суддів також встановлено, що були розбіжності стосовно того, ким позивач був викрадений та побитий. У заяві стверджував, що це була міліція, а у співбесіді - терористи.

Суд зазначає, що встановлена розбіжність стосовно дати скоєння злочину проти позивача , а саме між словами позивача та долученою до справи медичною довідкою: під час проходження співбесіди зазначено 22.09.2013, а відповідно до довідки датою прибуття до госпіталю є 20.09.2013 року. Крім того, довідка була виписана на інше, співзвучне ім.`я - ОСОБА_4.

Отже, побоювання позивача щодо існування загрози його життю при поверненні до Лівії є лише припущенням позивача, слова позивача стосовно скоєного проти нього злочину ставляться під сумнів оскільки, як вбачається з матеріалів справи, на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував на території України нелегально, посвідка на його проживання в Україні була скасована 26.05.2016 року, було складено протокол про адміністративне правопорушення від 21.07.2016 року.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, які знаходяться в подібному положенні в країні громадянської належності свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику переміщення та проживання в Палестині, де не існує ризику для життя.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що обставини, викладені позивачем при не є такими, що свідчать про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Як встановлено частиною 6 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно ч.9 ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що під час звернення до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області позивач надав до заяви-анкети оригінал паспортного проїзного документа № 2514502, виданого у м.Рамалла 02.02.2010 строком дії до 01.02.2015 та оригінал нового паспортного проїзного документа № 3183076, виданого у м.Рамаллах 03.02.2015 з терміном дії до 02.02.2020, за яким безперешкодно в`їзжав і виїзжав на територію. України. В останнє позивач прибув в Україну 06.03.2016.

Колегія суддів вказує на те, що зазначений факт свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права та він користується захистом країни своєї громадянської належності.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що Державна міграційна служба України, приймаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч. 3 ст. 2 КАС України.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 16 червня 2017 року.

Головуючий суддя Панченко О.В.

Судді Тітов О.М.

Мороко А.С.