Справа № 307/3074/16-а
Суддя: Чопик В. В.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 307/3074/16-а
Провадження № 2-а/307/9/17
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Чопик В.В.,, при секретарі Олексій Я.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тячівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Тячівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії, уточнюючи позовні вимоги, посилаючись на те, що він перебуваючи на посаді прокурора Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області, 18 жовтня 2016 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області /правонаступник Тячівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області/ із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру». До заяви долучено всі необхідні документи, які свідчать про наявність у нього достатнього стажу для призначення пенсії за вислугу років. Однак, протокольним рішенням (Вкладка до протоколу №43) управління Пенсійного фонду в Тячівському районі Закарпатської області /правонаступник Тячівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області/ № 4567/04 від 27.10.2016 року йому відмовлено в призначенні пенсії у звязку з тим, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII, скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /довічне грошове утримання/ призначається, зокрема, до Закону України «Про прокуратуру».

Стверджує, рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії є незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його конституційні права з наступних підстав.

На момент його звернення про призначення пенсії і на сьогодні діє ОСОБА_3 України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.1 ст.86 Закону від 14.10.2014р. №1697-VII йому станом на жовтень 2016 року потрібно мати спеціальний стаж 23 роки, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Зазначене право гарантується Конституцією України, рішеннями Конституційного суду України та нормами міжнародного права.

Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Отже, згідно Основного Закону України, вирішальним є право, а не закон.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011 (рішення N 10-рп/2011)).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ враховувати законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем і при внесенні змін до законів, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду.

Зокрема, у абзаці шостому пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року N 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Конституційний Суд України в Рішенні N 9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

У Рішенні від 20 березня 2002 N 5-рп/2002 Конституційний Суд України визначив, що Конституція України відокремлює категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органів, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їх сімей.

У мотивувальній частині Рішення від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 Конституційний Суд України також зазначив: «Служба в міліції, прокуратурі, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення».

Необхідно також зазначити, що відповідно до правової позиції

Конституційного Суду України багато пільг, встановлених законами, зокрема Законом України "Про прокуратуру" (1789-12), є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного

функціонування відповідних органів. Зупинення пільг, компенсацій і

гарантій для працівників таких органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 (v005p710-02)у справі що до пільг,компенсацій і гарантій). ОСОБА_3 для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то, відповідно до статті 22 Конституції України, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) (Рішення від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, відповідно до якої при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «ОСОБА_4 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України").

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі "Von Maltzan and Others v. Germany").

ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Таким чином, статтю 1 вказаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань», у розумінні практики ЄСПЛ, є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Згідно з приписами частини першої статті 58 Конституції України, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам'ятати, що першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони; скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України N 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі N 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

Щодо наявності у нього достатнього спеціального стажу для призначення пенсії за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII. стверджує, що на момент його звернення до управління Пенсійного фонду загальний стаж становив 23 роки 1 місяць 0 днів, а спеціальний стаж роботи, потрібний для призначення пенсії за вислугу років, складав 20 років 7 місяців 0 днів, з яких: 2 роки 4 місяців 0 днів - половина строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі (з 01.09.1993 по 30.06.1998), що підтверджується дипломом Ужгородського державного університету серії АК № 10546626 від 30.06.1998; 18 років 3 місяці робота в органах прокуратури (з 01.07.1998 по 18.10.2016), що підтверджується трудовою книжкою №87.

Також стверджує, що Ужгородський державний університет, де він навчався у період з 01.09.1993 по 30.06.1998, є вищим навчальним закладом у розумінні статті 25 Закону України «Про вищу освіту».

У 1993 році він вступив до юридичного факультету Ужгородського державного університету і в 1998 році закінчив повний курс цього учбового закладу за спеціальністю «Правознавство», а рішенням Державної екзаменаційної комісії від 30.06.1998 року йому присвоєно кваліфікацію «Юрист», що підтверджується дипломом серії АК № 10546626 від 30.06.1998.

У зв'язку з тим, що Ужгородський державний університет є вищим державний навчальним закладом, який акредитований у повному обсязі, а юридична факультет є структурним підрозділом вищого навчального закладу, ІНФОРМАЦІЯ_1, то і проходження повного курсу навчання у цьому вищому навчальному закладі є проходженням навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Стверджує, що ужите в Законі України «Про прокуратуру» словосполучення «навчання у вищих юридичних навчальних закладах» слід розуміти як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, після закінчення яких громадянин може обійняти посаду прокурора і слідчого або посаду державного службовця, для зайняття якої вимагається така освіта.

На момент звернення до відповідача за призначенням пенсії він працював прокурором Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області і цю посаду теж можна обійняти виключно при наявності вищої юридичної освіти.

Таким чином стверджує, що він закінчив вищий навчальний заклад за спеціальністю «правознавство», рішенням Державної екзаменаційної комісії йому присвоєно кваліфікацію «юрист», весь свій трудовий шлях займав посаду, яка вимагає наявності вищої юридичної освіти, а тому є особою, яка закінчила вищий навчальний юридичний заклад очної форми навчання.

Отже вважає, що при розрахунку його спеціального стажу має бути враховано у т.ч. 2 роки 4 місяці навчання у вищому навчальному юридичному закладі Ужгородському державному університеті.

За таких обставин, вважаю, що Управління Пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області незаконно відмовило йому в призначені пенсії за вислугу років на підставі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII, так як відповідно до поданих ним документів, його загальний стаж роботи для вислуги років склав 23 роки 1 місяць 0 днів, з яких стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 3 місяці та 2 роки 4 місяці навчання у вищому навчальному юридичному закладі Ужгородському державному університеті

Отже, ним в повній мірі виконано спеціальні умови, передбачені для отримання пенсії згідно зі статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII.

Частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, передбачено, що зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Частиною 8 статті 86 вказаного Закону встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоровя, у звязку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у звязку із скороченням кількості прокурорів, у звязку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Крім того, посилання ж відповідача на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VII, яким передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання/ призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», «;Про статус народного депутата України», «;Про Кабінет Міністрів України», «;Про судову експертизу», «;Про Національний банк України», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «;Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, та ту обставину, що до 1 червня 2015 року відповідний закон, що стосувався б усіх видів пенсійного забезпечення осіб, у тому числі спеціальних пенсій, не прийнятий, а позивач звернувся із заявою про призначення пенсії після 1 червня 2015 року є невірними, оскільки, на час прийняття вищезазначеного Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, з 01 червня 2015 року до 15 липня 2015 року діяв ОСОБА_3 України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, яким регулювались питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України (ст. 50-1), а з 15 липня 2015 року набрав чинності новий ОСОБА_3 України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ, яким на сьогоднішній день регулюються питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України (стаття 86), а також обмеження щодо виплати та обчислення розміру пенсії, який є спеціальним до спірних правовідносин. Будь-яких змін до статті 86 вказаного Закону щодо відсутності права працівників прокуратури України на звернення до органів Пенсійного фонду України про призначення пенсії за вислугу років законодавцем, на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та на час розгляду справи не прийнято, положення ст.86 ОСОБА_3 України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року є чинними, а отже, можуть бути застосовані при призначенні пенсії працівникам прокуратури України, за наявності на день відповідної вислуги років.

Відповідно до довідки прокуратури Закарпатської області від 06.10.2016 № 267 заробітна плата позивача складається: оклад 2048,00 грн., класний чин 125 грн., вислуга років 614,40 (30%). Інші виплати, які передбачені законодавством:

1. 50033,07 х 1,02 х 1,23=62771,49

2. 907,98x 1,02x 1,23=1139,15

3. 228735,75 х 1,23-281344,97

4. 71117,52

Разом: 416373,13/60=6939,55

Всього: 2048,00 (посадовий оклад) + 125,00 (надбавка за класний чин) + 614,40 (надбавка за вислугу років) + 6939.55 (сума інших виплат) = 9726.95 грн.

Таким чином стверджує, що сума його заробітної плати для нарахування пенсії у межах максимальної становить 9726,95 грн.

З урахуванням вищеназваних положень Конституції України, рішень міжнародних інституцій, вважає незаконним протокольне рішення управління Пенсійного фонду в Тячівському районі Закарпатської області №4567/04 від 27.10.2016 року про відмову в призначені мені на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII пенсії за вислугою років довічно у розмірі 60% від суми місячного заробітку.

Тому просить суд визнати відмову управління Пенсійного фонду України у Тячівському районі Закарпатської області /правонаступник Тячівське об»єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області/ у призначенні, нарахуванні та виплаті йому пенсії за вислугу років неправомірною, скасувати протокольне рішення за № 4576/04 від 27.10.2016 року та визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років загальний стаж роботи 23 роки 1 місяць, 0 днів та спеціальний йому стаж роботи 20 років 7 місяці 0 днів, у т.ч. зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 3 місяці, зобовязати Управління пенсійного фонду України у Тячівському районі Закарпатської області /правонаступник Тячівське об»єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області/ призначити, нарахувати та виплачувати йому пенсію за вислугу років у розмірі 60% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 9726,95 грн. відповідно до довідки прокуратури Закарпатської області №267 від 06.10.2016 про розмір місячного заробітку, починаючи з 18 жовтня 2016 року (з дня звернення за пенсією), стягнути з управління Пенсійного фонду України у Тячівському районі Закарпатської області /правонаступник Тячівське об»єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області/ на його користь витрати на оплату судового збору та звернути постанову суду до негайного виконання в межах суми стягнень за один місяць.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила посилаючись на обставини викладені у письмовому запереченні де зазначено, що згідно матеріалів пенсійної справи, позивачу з 21.06.1993 року призначено пенсію по інвалідності. 18.10.2016 року гр.. ОСОБА_1 звернувся до управління Фонд заявою на перехід на інший вид пенсії ( заяві зазначив ЗУ «Про прокуратуру»).

Прокурорам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначає одна пенсія за їхнім вибором.

14 жовтня 2014 р. набрав чинності новий ОСОБА_3 України "Про прокуратуру", де в п. 1 ст. 86 зазначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років, а також відповідно до п. 20 ст. 86 умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. Такої постанови Кабінетом Міністрів України на сьогоднішній день не прийнято.

Частиною 5 розділу ПІ Закону України від 02.03.2015 №213-УІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким спеціальні пенсії призначались відповідно до Закону України Про державну службу, Про прокуратуру та інші.

Відтак, з 01.06.2015 року органами Пенсійного фонду України пенсії призначені відповідно до вищезгаданих законів не призначаються, а призначені до 01.06.2015 року не перераховуються.

Враховуючи вимоги чинного законодавства позивач не має права на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697- VII від 14.10.2015 року , а тому позов вважаємо безпідставним. .

Крімцього зазначають, що ОСОБА_1 звернувся до управління 18.10.2016 року із заявою про перехід на інший вид пенсії ( в заяві зазначив ЗУ «Про прокуратуру»), однак в заяві відсутні відомості, що саме відповідно до якого ЗУ «Про прокуратуру».

Також зазначають, що діючий на сьогодні ОСОБА_3 України «Про прокуратуру» № 1697-УІІ від 14.10.2015 року позивачу не підходить, так як: «погіршує його становище та обмежує в реалізації його законних прав та інтересів...» ( ст.. 2 позовної заяви), «значно обмежує його права, призводить до звуження їх змісту і обсягу, погіршує його матеріальне становище» ( ст.. З позовної заяви). А за таких обставин, вважає, що має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року, в редакції, що діяла до липня 2011 року.

Однак визначальним фактором для вирішення спірної по справі ситуації є те, що 15.07.2015 року набув чинності ОСОБА_3 України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697- VII (надалі - ОСОБА_3 №1697-УІІ), на підставі Розділу XII «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення Закону України «Про прокуратуру» (Відомості Верховної Ради України, 1991 р- N 53, ст. 793, N 50, ст. 474; 1995 р„ N 11, ст. 71, N 34, ст. 268; 2001 р„ N 9, ст. 38, N 44, ст. 233; 2002 р„ N 17, ст. 117, ст. 125; 2003 р„ N 29, ст. 233, N 30, ст. 247; 2004 р„ N 8, ст. 66; 2005 р.. N 2. ст. 32, N 6, ст. 132, N 11, ст. 198; 2006 р., N Ест. 18. N 19 20, ст. 156; 2007 р„ N 7 - 8, ст. 66, N 33, ст. 442; 2008 р., NN 5 - 8, ст. 78, N 48, ст. 357; 2010 р„ N 37, ст. 497, NN 41 - 45, ст. 529; 2011 р„ N 23, ст. 160, N 30, ст. 279; 2012 р., N 12 13, ст. 82; 2013 р„ N 14, ст. 89, N 21, ст. 208, N 37, ст. 490, N 39, ст. 517; 2014 р.. N 11, ст. 132, N 17, ст. 593. N 20 - 21, ст. 745, N 22, ст. 816; із змінами, внесеними Законом України від 14 серпня 2014 року №1642-УІІ), крім п.8 ч.І ст.15, ч.4 ст.16, абзацу першого ч. 2 ст. 46-2, ст. 47, частини першої ст. 49, ч. 5 ст.50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої ст. 50-1. частини третьої ст.51-2, ст.53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, ст.2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також ст.13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

А отже, і положення ч. І та ч. 2 ст. 50-1 Закону України « Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року - прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають .право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), їй включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі ( у редакції Закону на 2011 рік). втратили чинність. .

Також звертають увагу суду, що ст.73 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено порядок використання коштів Пенсійного фонду.

Відповідно до статті 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів судді зобовязані при здійсненні правосуддя дотримуватися Конституції та законів України і забезпечувати повний, всебічний та обєктивний розгляд судових справ з дотриманням встановлених законом строків, додержувати вимог, передбачених Законом.

Одним з основних завдань Пенсійного Фонду є забезпечення збирання її акумулювання коштів, призначених для повного та своєчасного фінансування виплати пенсій.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що загальновизначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. ( Постанова Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.10.2016 року по справі № 303/3814/16-а - копія додається).

ОСОБА_3 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-УІІ не скасовано, його положення (у частині, що стосуються спірних правовідносин) не визнано конституційними, а до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14,10.2014 року № 1697-УІІ. Вказана правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 24.05.2016 року № 333/6710/15-а. Таким чином, згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-УІІ скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у тому числі і ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-УІІ. Крім того, у абзаці п'ятому пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного , суду України від 03.10.1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України вказано, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього, загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Закон України «Про прокуратуру» № 1697-УІІ прийнятий 14.10.2014 року, а ОСОБА_3 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-УІІІ прийнятий 02.03.2015 року, тобто пізніше, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного

В судовому засіданні встановлено, що на час звернення позивача до управління Пенсійного фонду його загальний стаж становив 23 роки 1 місяць 0 днів, а спеціальний стаж роботи, потрібний для призначення пенсії за вислугу років, складав 20 років 7 місяців 0 днів, з яких: 2 роки 4 місяців 0 днів - половина строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі (з 01.09.1993 по 30.06.1998), що підтверджується дипломом Ужгородського державного університету серії АК № 10546626 від 30.06.1998; 18 років 3 місяці робота в органах прокуратури (з 01.07.1998 по 18.10.2016), що підтверджується трудовою книжкою №87.

Таким чином, на день звернення із заявою про призначення пенсії до управління Пенсійного фонду ОСОБА_1В мав вислугу років, що дає йому право на пенсію

Вказану обставину відповідач визнав, а тому в силу положень ч.3 ст.72 КАС України не підлягає доказуванню.

Протокольним рішенням відповідача №43 відмовлено ОСОБА_1 в проведенні перерахунку пенсії з виду на вид за вислугу років по Закону України « Про прокурату», оскільки з 01.06.2015 року, згідно п.5 Прикінцевих положень Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213- VIIІ від 02.03.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/ щомісячне грошове утримання/ призначаються , зокрема до Закону України « Про Прокуратуру»

Вважаючи протиправним дії та рішення відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, суд приймає до уваги те, що закріплені ст.22 Конституції України права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, повязані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури, до яких законодавцем віднесено позивача, встановлено Законом України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (далі ОСОБА_3 №1789-ХІІ) та приписами ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі ОСОБА_3 №1697-VII).

Відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, яка втратила чинність 15 липня 2015 року, прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, у період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців.

Водночас, згідно п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судців», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України

Вказаний в п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону №1789 щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Аналізуючи вищезазначені положення п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», суд приходить до висновку, що ним скасовані діючі станом на 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, а не система спецпенсій взагалі, як помилково вважає відповідач.

15 липня 2015 року набрав законної сили ОСОБА_3 №1697-VII, відповідно до ч.1 ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

Вказана норма набрала законної сили після 01 червня 2015 року, станом на вказану дату не була діючою, а тому положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на неї не розповсюджуються, ця норма іншими законами не скасовувалась, її дія не зупинялась, у зв'язку з чим суд вважає, що з 15 липня 2015 року право прокурорів на пенсійне забезпечення за вислугу років законодавцем відновлено і прокурори з вказаної дати мають таке право.

Тобто, на зміну положенням ст.50-1 Закону №1789-ХІІ набули чинності положення ст.86 Закону №1697-VII, відповідно до яких в повній мірі збережено право працівників прокуратури на пенсійне забезпечення за вислугою років. При цьому, положення ст.86 Закону №1697-VII аналогічні приписам ст.50-1 Закону №1789-ХІІ щодо періоду роботи який зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугою років та розміру пенсійного забезпечення.

Позивач 18 жовтня 2016 року звернувся до відповідача із заявою щодо призначення йому пенсії за вислугу років і відповідач протиправно прийняв рішення щодо відмови у призначенні пенсії з посиланням на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», у зв'язку з чим вказане рішення підлягає скасуванню.

ОСОБА_3 на час звернення позивача із заявою діють норми Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, то до виниклих між сторонами правовідносин слід застосовувати положення ч.2 ст.86 цього Закону, за змістом якої пенсія прокурорам призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає до задоволення шляхом визнання відмови Управління Пенсійного фонду в Тячівському районі Закарпатської області (правонаступник- Тячівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області) у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірною, скасувавши протокольне рішення за № 4576/04 від 27.10.2016 року та визнавши достатнім для призначення пенсії за вислугу років загальний стаж роботи 23 роки 1 місяць, о днів та спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 20 років 7 місяців 0 днів, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 3 місяці та зобовязавши Тячівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 60 % від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 9726,95 грн. відповідно до довідки прокуратури Закарпатської області № 267 від 06.10.2016 р. про розмір місячного заробітку, починаючи з 18.10.2016 року (з дня звернення за пенсією).

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.8, 9, 11, 18, 71, 72, 183-2 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати відмову Управління Пенсійного фонду в Тячівському районі Закарпатської області (правонаступник - Тячівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області) у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірною, скасувати протокольне рішення за № 4576/04 від 27.10.2016 року та визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років загальний стаж роботи 23 роки 1 місяць, о днів та спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 20 років 7 місяців 0 днів, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 3 місяці.

Зобовязати Тячівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 60 % від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 9726,95 грн. відповідно до довідки прокуратури Закарпатської області № 267 від 06.10.2016 р. про розмір місячного заробітку, починаючи з 18.10.2016 року (з дня звернення за пенсією).

Стягнути з Тячівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1102,40 грн.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий : В.В. Чопик