Справа № 815/1639/17
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2017-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1639/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

судді - Свиди Л.І.,

судді - Танцюри К.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 28.12.2016 року та зобов'язання вчинити певні дії,-

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в якому позивач просив суд:

-визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28 грудня 2016 року №661-16, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваним рішенням йому відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача такий висновок є необґрунтованим та безпідставним, відповідач при прийняті оскаржуваного рішення не прийняв до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадської належності - до Індії.

У разі повернення позивача до країни погодження він може зазнати переслідувань за конвенційною ознакою - належності до певної соціальної групи.

Позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві (а.с.3-4).

Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися. 09.06.2017 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника у порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (а.с.111-120).

В обґрунтування заперечення представник відповідача зазначила, що позивач робив спроби проживати в інших містах Індії, але через відсутність достойної роботи вирішив за допомогою посередника виїхати за межі країни постійного проживання спочатку до РФ, а звідки виїхав до України нелегальним шляхом. Свій приїзд до України позивач мотивує тим, що у нашій країні можливо документуватися та працювати. Надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянину Індії позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також представник відповідача зазначила, що рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2016 року №661-16 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Учасники процесу після надання своїх усних пояснень не заперечували проти подальшого розгляду справи в поряду письмового провадження.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином Республіки Індія, уродженцем населеного пункту Ламбра, округу Хашиарпур, штату Пенджаб. За національністю сикх, за віросповіданням сповідує сикхізм. Рідна мова пенджабі, іншими мовами позивач не володіє. За сімейним станом неодружений, має неповну середню освіту, яку він здобув під час навчання на Батьківщині у період 1194-2005 років у загальноосвітній школі «Ламбра», округу Хашиарпур штату Пенджаб.

З 2006 року по 2013 рік позивач працював в компанії «Сона Ріка Інтернейшнел» у якості механіка. На території України позивач працює на промисловому ринку « 7 км», вантажником.

Позивач ніколи не був членом жодних політичних громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій.

31.07.2014 року позивач офіційно виїхав з Індії на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та російської візи, авіасполученням Делі (Індія) - Москва (РФ). У РФ позивач перебував протягом 10 діб, після чого виїхав у напрямку України де не нелегально перетинав поза пунктом пропуску кордон.

У позовній заяві позивач зазначив, що причиною виїзду з країни громадського походження стала успадкована земельна ділянка. В наслідок спадку між родиною позивача та родиною його дядька виникла суперечка відносно права володіння. Позивач та його родина не однократна піддавались фізичному знущанню зі сторони родичів. Не отримавши належного захисту зі сторони представників влади, змушений був покинути країну походження побоюючись за власне життя.

28.12.2016 року ДМС України прийняла рішення №661-16, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.28).

Рішення № 661-16 від 28.12.2016 року прийнято на підставі висновку від 14.12.2016 року ГУ ДМС в Одеській області (а.с.26-36).

Зазначений висновок обґрунтованим тим, що відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту на підставі», на п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

10.03.2017 року ГУ ДМС в Одеській області прийняло та направило позивачу повідомлення №53 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.22).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Проаналізувавши матеріали особової справи позивача, а саме: заяви, заяви-анкети, протоколів співбесід, було виявлено багато протиріч, суттєвих розбіжностей, які піддаються сумніву та вказують на неправдивість вказаної історії виїзду з країни постійного проживання. У зверненні позивача до міграційною служби прослідковуються наявні ознаки зловживання процедурою набуття міжнародного захисту з метою фактичної легалізації на території України, і на це вказують наступні факти.

Так під час заяви- анкети від 18.04.2016 року позивач зазначив, що виїзд к раїни постійного проживання відбувся через загрозу життю з боку двоюрідних братів. За словами позивача, його двоюрідний брат на установчі дані ОСОБА_1, намагався відібрати у нього власну землю. Також позивач повідомив, що саме ці родичі вбили його батьків, через небажання останніх віддавати їм власну землю. За твердженням позивача він звертався до старійшин села, в тому числі і до поліції із заявою, але жодної допомоги у вирішенні питання з двоюрідними братами йому надано не було, і пов'язує це з тим, що його родичі домовились із представниками поліції. Позивач стверджує, що саме родичі вбили його батьків, так як між ними раніше відбувалися сутички, бійки, сварки через земельну ділянку. Як зазначає позивач під час вбивства батьків він перебував в м. Хаширпур в цирку. Після вбивства батьків до нього також приходили двоюрідні брати, які нібито намагалися або побити або вбити позивача, точку мету їх приходу вказати не може. Через зазначене позивач виїхав до столиці м. Делі, а звідки взагалі покинув країну постійного проживання (а.с48-52).

У протоколі співбесіди від 22.04.2016 року позивач повідомив наступну інформацію. Причиною виїзду з країни постійного проживання за його словами став конфлікт із двоюрідними братами, які нібито намагалися відібрати його власну землю, яка за документами була записана на нього. Позивач називає різні дати вбивства батьків спочатку зазначив, що батьків було вбито на початку січня 2013 року, на уточнююче запитання зазначив, що батьків було вбито 05.01.2014 року, але особисто він не був присутнім під час вбивства, так як перебував в м. Хаширпур в цирку. Про вбивство батьків його двоюрідними братами йому повідомили односельчани. (а.с.67-73).

Під час додаткового протоколу співбесіди від 22.06.2016 року позивач повідомив наступну інформацію. Так під час протоколу співбесіди позивач повідомив, що 05.01.2014 року його батьків було вбито в власному будинку в с. Ламбра. До органів поліції із заявою про вбивство батьків не звертався, мотивуючи це тим, що за їх законами цими справами займаються старійшини села, але звернувшись до них, ніякої конструктивної допомоги не отримав, так як вони зазначили, що це його власні справи. Позивач робив спроби проживати в інших містах Індії, але через відсутність достойної роботи вирішив за допомогою посередника виїхати за межі країни постійного проживання спочатку до РФ, а звідки виїхав до України нелегальним шляхом. Свій приїзд до України позивач мотивує тим, що у нашій країні можливо документуватися та працювати (а.с.84-88).

Суд зазначає, що надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що позивач до управління міграційної служби звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

З огляду на матеріали справи вбачається, що виїзд позивача до України був обумовлений не загрозою свого життя та погрозами з боку родичів, які нібито намагалися відібрати в нього власну землю, а суто особистими мотивами та бажанням потрапити до більш розвинених країн з метою працевлаштування.

На підставі вищевикладеного суд робить висновок, що елемент клопотання позивача стосовно виїзду з країни у зв'язку з побоювання зазнати загроз життю з боку його двоюрідних братів є неправдоподібним. Позивач систематично надає суперечливі твердження стосовно історії власного виїзду на Батьківщині в інформації наданій позивачем з цього приводу містяться суттєві розбіжності, не спів падіння, що вказують на її неправдоподібність. Інформація надана позивачем з приводу обставин ймовірного переслідування на Батьківщині його двоюрідними братами не доведена їм.

Позивач не надав суду жодних доказів щодо вбивства батьків, щодо його власних погроз, тощо. Разом з тим, аналізом звернень позивача до міграційної служби можливо визначити, що звернення позивача обумовлено потребою фактичної легалізації на території України та подальшим працевлаштуванням, на це вказує той факт, що по приїзду в Україну в 2014 році позивач влаштувався на роботу і працював на території нашої країни перебуваючи в статусі нелегального мігранта.

Директива Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Отже, відповідач під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями відповідача, та вважає рішення ДМС України від 28.12.2016 року № 661-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.23 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Копії постанови направити сторонам.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Головуючий суддя О.Я. Бойко

Суддя Л.І. Свида

Суддя К.О. Танцюра