Справа № 805/4535/16-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Галатіна О.О.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року справа №805/4535/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Волноваської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі № 805/4535/16-а за позовом Публічного акціонерного товариства «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» до Волноваської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення від 06 жовтня 2016 року № 000301400,-

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» звернулось до суду з позовом до Волноваської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення від 06 жовтня 2016 року № 000301400, складене на підставі акта перевірки № 2892/05-33-14-00/00191721 від 22 вересня 2016 року «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Пат «Великоанадольський вогнетривкий комбінат», з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з контрагентами за період жовтень 2014 року, січень-квітень, липень 2015 року» (а.с. 4-18).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі адміністративний позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 06 жовтня 2016 року № , складене Волноваською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Донецькій області на підставі Акту № 2892/05-33-14-00/00191721 від 22 вересня 2016 року «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ПАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат», , з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з контрагентами за період жовтень 2014 року, січень-квітень, липень 2015 року (а.с. 221-225).

Не погодившись з судовим рішенням, Волноваська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Донецькій області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі № 805/4535/16-а та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, ст. 1, п. 2 ст. 3, п. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.1, 2.2, 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року № 168/704, ч. 4 ст. 11, ст. 69, 79, 86, 138, 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апелянтом зазначено, що первинні документи оформлені не у відповідності до вимог чинного законодавства, що не дає можливості відображати їх в бухгалтерському обліку.

При цьому, відповідачем зазначено, що документи мають силу первинних лише у разі фактичного здійснення господарських операцій.

Крім того, апелянтом зазначено, що підприємством не надано до контролюючого органу належним чином оформлені транспортні документи (а.с. 226-228).

Представники сторін у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

19 червня 2017 року до канцелярії суду від представника апелянта надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» () є юридичною особою, зареєстроване Волноваською районною державною адміністрацією Донецької області 30 листопада 1993 року та обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за № 1 000005, місцезнаходження: 85721, Донецька обл., Волноваський район, смт. Володимирівка, вул. Заводська, буд. 1. Є платником податків, зокрема, податку на додану вартість, та перебуває на податковому обліку в Волноваській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області (а.с. 135-141). Діє на підставі статуту (а.с. 130-134).

З 07 вересня 2016 року по 20 вересня 2015 року посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну документальну перевірку Публічного акціонерного товариства «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з контрагентами за період жовтень 2014 року, січень - квітень, липень 2015 року, про що складено акт від 22 вересня 2016 року № 2892/05-33-14-00/00191721 (а. с. 35-48).

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього в розмірі 170 177,17 грн., у т.ч. за жовтень 2014 року - 62 958,00 грн., за січень 2015 року - 107 219,17 грн., крім того, у ході проведення перевірки та вилучення копій (оригіналів) фінансово-господарських документів, які свідчать про приховування (заниження) об'єктів оподаткування, несплату податків та зборів (обов'язкових платежів) відповідно до п. 85.4 Податкового кодексу України.

Позивачем, для захисту своїх прав, використано право на позасудове врегулювання спірних правовідносин надання заперечень на Акт документальної позапланової невиїзної перевірки (а.с. 19-24), за результатами якого податковим органом надано відповідь про відповідність вказаного акту перевірки та його висновків вимогам чинних нормативно-правових актів (а.с. 25-28).

06 жовтня 2016 року податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 170 177,17,00 грн. та накладено фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 85 088,59 грн. (а. с. 29).

Спірним питанням у справі є правомірність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено право позивача та правильність формування ним податкового кредиту за спірні періоди та спростовано посилання відповідача на відсутність реальності господарських операції з контрагентами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до п.198.3. ст.198 ПК України (в редакції на час спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами

Відповідно до положень п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Дата збільшення податкових зобов'язань та податкового кредиту платників податку, що здійснюють постачання/отримання товарів/послуг у межах договорів комісії (консигнації), поруки, доручення, довірчого управління, інших цивільно-правових договорів та без права власності на такі товари/послуги, визначається за правилами, встановленими статтями 187 і 198цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

При цьому,право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

В п. 201.1 ст. 201 ПК України (діючого на час виникнення спірних правовідносин), платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів:а) у паперовому вигляді;б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 201.8 статті 201 ПК України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Щодо доводів апелянта щодо нереальності господарських операцій,суд апеляційної інстанції не погоджується з ними та вважає доведеним позивачем факт проведення господарських операцій в межах господарської діяльності, виходячи з наступного.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 12 вересня 2013 року (з урахуванням додаткових угод № 1 від 12 травня 2014 року, № 2 від 05 січня 2015 року) між Товариством з обмеженою відповідальністю НВП "Укрспецтех", як продавцем та позивачем укладено договір № юр-339/13 відповідно до якого продавець зобов'язується протягом дії даного договору передати покупцю товарно-матеріальні цінності за ціною в асортименті та кількості, які узгоджуються сторонами в специфікаціях, накладних, які є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах, встановлених даним договором (а.с. 50-53).

Відповідно до специфікації №1 від 12 вересня 2013 року до вищевказаного договору позивачем придбано товару на суму 1 332 000 грн., у т.ч. ПДВ 222 000 грн. (а.с. 54).

Відповідно до специфікації №2 від 12 вересня 2013 року до договору № юр-339/13 позивачем придбано товару на суму 270 000 грн., у т.ч. ПДВ 45 000 грн. (а.с. 55).

Фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю НВП "Укрспецтех", підтверджується наступним.

Видатковими накладними: від 11 жовтня 2014 року № 34 на суму 75 450,00 грн., у т.ч. ПДВ - 12 075,00 грн. (а.с. 56), від 17 жовтня 2014 року № 39 на суму 72 450,00 грн., у т.ч. ПДВ - 12 075,00 грн. (а.с. 57), від 25 жовтня 2014 року № 41 на суму 103 950,00 грн., у т.ч. ПДВ - 17 325,00 грн. (а.с. 58), від 29 жовтня 2014 року № 42 на суму 128 898,00 грн., у т.ч. ПДВ - 21 483,00 грн. (а.с. 59), від 11 січня 2015 року № 1 на суму 97 200,00 грн. у т.ч. ПДВ - 16 200,00 грн. (а.с. 60), від 17 січня 2015 року № 2 на суму 100 740,00 грн. у т.ч. ПДВ - 16 790,00 грн. (а.с. 61), від 22 січня 2015 року № 4 на суму 108 000,00 грн., у т.ч. ПДВ - 18 000,00 грн. (а.с. 62), від 28 січня 2015 року № 5 на суму 54 000,00 грн., у т.ч. ПДВ - 9 000,00 грн. (а.с. 63).

Для формування податкового кредиту за вищевказаними операціями виписано позивачу податкові накладні: від 11 жовтня 2014 року № 1 на суму 72 450,00 грн., у т.ч. ПДВ - 12 075,00 грн. (а.с. 64), від 17 жовтня 2014 року № 6 на суму 72 450,00 грн., у т.ч. ПДВ - 12 075,00 грн. (а.с. 65), від 25 жовтня 2014 року № 8 на суму 103 950,00 грн., у т.ч. ПДВ - 17 325,00 грн. (а.с. 66), від 29 жовтня 2014 року № 9 на суму 128 898,00 грн., у т.ч. ПДВ - 21 483,00 грн. (а.с. 67), від 08 січня 2015 року № 1 на суму 52 252,00 грн., у т.ч. ПДВ - 8 708,67 грн. (а.с. 68), від 11 січня 2015 року № 2 на суму 44 948,00 грн., у т.ч. ПДВ - 7 491,33 грн. (а.с. 69), від 16 січня 2015 року № 3 на суму 61 052,00 грн., у т.ч. ПДВ - 10 175,33 грн. (а.с. 70), від 17 січня 2015 року № 4 на суму 39 688,00 грн., у т.ч. ПДВ - 6 614,67 грн. (а.с. 71), від 21 січня 2015 року № 6 на суму 75 312,00 грн., у т.ч. ПДВ - 12 552,00 грн. (а.с. 72), від 22 січня 2015 року № 7 на суму 32 688,00 грн., у т.ч. ПДВ - 5 448,00 грн. (а.с. 73), від 23 січня 2015 року № 8 на суму 27 312,00 грн., у т.ч. ПДВ - 4 552,00 грн. (а.с. 74), від 28 січня 2015 року № 9 на суму 26 688,00 грн., у т.ч. ПДВ - 4 448,00 грн. (а.с. 75).

Товарно-транспортними накладними: б/н від 11 жовтня 2014 року, б/н від 17 жовтня 2014 року, № 1410251 від 25 жовтня 2014 року, № 1410291 від 29 жовтня 2014 року, № УСТ00000001 від 11 січня 2015 року, № УСТ00000002 від 17 січня 2015 року, № УСТ00000004 від 22 січня 2015 року, № УСТ00000005 від 28 січня 2015 року (а.с. 76-84).

Відповідно до журналу реєстрації довіреностей позивача від 28 вересня 2011 року за 2011-2015 роки позивачем виписані довіреності № 2671, № 2719, № 2438, № 2416, що підтверджує факт отримання придбаного товару відповідно до договору (а.с. 94-98).

Прибутковими ордерами № 831 від 12 жовтня 2014 року, № 836 від 20 жовтня 2014 року, № 871 від 27жовтня 2014 року, № 879 від 29жовтня 2014 року, № 541 від 29 жовтня 2014 року, № 1 від 12 січня 2015 року, № 10 від 17 січня 2015 року, № 33 від 22 січня 2015 року, № 45 від 28 січня 2015 року (а.с. 85-93).

Розрахунки за отримані послуги позивачем були здійснені у безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями № 407 від 13 жовтня 2014 року (а.с. 164), № 425 від 15 жовтня 2014 року (а.с. 165), № 536 від 23 жовтня 2014 року (а.с. 166), № 583 від 28 жовтня 2014 року (а.с. 167), № 709 від 05 листопада 2014 року (а.с. 168), № 720 від 06 листопада 2014 року (а.с. 169), № 753 від 07 листопада 2014 року (а.с. 170), № 800 від 12 листопада 2014 року (а.с. 171), № 118 від 13 листопада 2014 року (повернення зайво перерахованих коштів) (а.с. 163), № 1324 від 19 грудня 2014 року (а.с. 172), № 26 від 08 січня 2015 року (а.с. 173), № 135 від 16 січня 2015 року (а.с. 174), № 178 від 21 січня 2015 року (а.с. 175), № 210 від 23 січня 2015 року (а.с. 176), № 284 від 02 лютого 2015 року (а.с. 177).

Крім того, в матеріалах справи наявні лімітно-заборні картки (а.с. 99-101) та накладні на сировину (а.с. 102-103), що підтверджує даль ніше використання придбаного товару.

Крім того, судами встановлено наступне.

01 листопада 2013 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-Мир", як постачальником укладено договір поставки нафтопродуктів № Юр.178/14 (з урахуванням заявки на постачання № 17СН від 09 січня 2015 року), відповідно до якого продавець зобов'язується протягом дії даного договору передати покупцю товарно-матеріальні цінності за ціною в асортименті та кількості, які узгоджуються сторонами в специфікаціях, накладних, які є невід'ємною частиною договору, а постачальник зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах, встановлених даним договором (товар - дизпаливо) (а.с. 104-105).

09 січня 2015 року позивачем повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-Мир" про необхідність відвантаження 12 000 л. дизпалива (а.с. 106).

На виконання умов договору позивачем отримані:

- видаткові накладні № 23 від 13 січня 2015 року на суму 109 440,00 грн., у т.ч. ПДВ - 18 240,00 грн. (а.с. 107), № 24 від 15 січня 2015 року на суму 107 920,00 грн., у т.ч. ПДВ - 17 986,67 грн. (а.с. 108);

- податкові накладні № 27 від 13 січня 2015 року на суму 109 440,00 грн., у т.ч. ПДВ - 18 240,00 грн. (а.с. 109), № 41 від 15 січня 2015 року на суму 107 920,00 грн., у т.ч. ПДВ - 17 986,67 грн. (а.с. 110).

Факт отримання товару підтверджується товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів № 05 від 13 січня 2015 року, № 40 від 15 січня 2015 року (а.с. 111, 112), прибутковими ордерами № 7 від 13 січня 2015 року, № 8 від 15 січня 2015 року (а.с. 113, 114).

Крім того, в матеріалах справи наявні лімітно-заборна картка (а.с. 115) та звіт про витрати палива по залізничному цеху за січень місяць 2015 року (а.с. 116), що підтверджує даль ніше використання придбаного товару.

Розрахунки за отримані послуги позивачем були здійснені у безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями № 294 від 02 лютого 2015 року (а.с. 179), № 321 від 03 лютого 2015 року (а.с. 180), № 383 від 09 лютого 2015 року (а.с. 181), № 408 від 10 лютого 2015 року (а.с. 182).

Зміст укладеної угоди узгоджується з видами господарської діяльності, які веде позивач, а саме виробництво вогнетривких виробів, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ.

Крім того, 22 січня 2014 року (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 07 травня 2014 року) між Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАЙТЕК", як продавцем та позивачем укладено догорів купівлі продажу № Юр-76/14 відповідно до якого продавець зобов'язується протягом дії даного договору передати покупцю товарно-матеріальні цінності за ціною в асортименті та кількості, які узгоджуються сторонами в специфікаціях, накладних, які є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах, встановлених даним договором (а.с. 117-119).

Відповідно до специфікації № 5 від 05 січня 2015 року позивачем придбано матеріально товарних цінностей (а.с. 120).

На виконання умов договору від 22 січня 2014 року позивачем отримані видаткова та податкова накладні від 15 січня 2015 року на суму 66 015,00 грн., у тому числі ПДВ у сумі 11 002,50 грн. (а.с. 121, 122).

Факт отримання товару підтверджується товарно-транспортною накладною від 15 січня 2015 року (а.с. 123), прибутковим ордером № 28 (а.с. 124), лімітно-заборною карткою № 60 (а.с. 126).

Розрахунки за отримані послуги позивачем здійснені у безготівковій формі, що підтверджується платіжним дорученням № 1884 від 15 червня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що наявні договори та складені на їх виконання первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, в тому числі і податкові накладні, які є належними доказами правомірності формування позивачем податкового кредиту по господарським операціям з його контрагентом, якого крім того, було зареєстровано(на час здійснення господарських операцій) як юридичну особу та на момент проведення фінансово-господарських операцій був платником податків, а тому мав право здійснювати господарську діяльність шляхом укладення договорів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п. 1.2, 2.1, 2.2, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи). Первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув'язка окремих показників.

Таким чином, позивачем надані усі необхідні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують його право на формування податкового кредиту.

Крім того, факт надання всіх необхідних первинних документів по здійсненню господарчих операцій з контрагентами позивача відображений в самому акті перевірки.

Суд зазначає, що транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, тому посилання апелянта не повне заповнення реквізитів в товарно-транспортних накладних та не надання до перевірки доказів оплати транспортних послуг на увагу суду апеляційної інстанції не заслуговують, оскільки відповідно до умов договорів товар доставлявся самовивозом або продавцем особисто.

Припущення апелянта щодо нереальності здійснення господарських операцій позивача з контрагентами позивача тільки з підстав неможливості проведення зустрічних перевірок інших контрагентів по ланцюгу їх постачання, судом апеляційної інстанції не приймаються з огляду на зазначене.

Діючий Податковий кодекс України не ставить в залежність право віднесення сплачених сум ПДВ до податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Відповідно до матеріалів справи, відповідачем під час перевірки фактично не були дослідженні первинні документи контрагентів. Включення до складу податкового кредиту сум ПДВ є правом окремо взятого платника податків і не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету або встановлено порушення податкового законодавства з боку контрагенту, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Відповідно до акту перевірки, відповідачем під час перевірки були дослідженні, первинні документи позивача та податковим органом не було встановлено порушень в їх складені, які б впливали на формування податкової звітності.

Суд зазначає, що в діях позивача як платника податку не вбачається порушень діючого законодавства, а господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, що підтверджується наявністю належним чином оформлених документів.

Посилання податкового органу в акті перевірки на акти перевірок інших Державних податкових інспекцій, складені відносно контрагента позивача які, на думку податкового органу, підтверджують неможливість проведення фінансово-господарських операцій ними, є безпідставними,оскільки перевірка та первинні документі контрагентів не перевірялись, а обставини здійснення господарської діяльності вищевказаних контрагентів позивача із іншими контрагентами не є предметом розгляду у даній адміністративній справі, оскільки спір, що виник між сторонами стосується договорів між позивачем та його контрагента та надання останнім послуг позивачу. Вказані у акті перевірки обставини не можуть вважатися доказами нікчемності укладених договорів, оскільки документально це не підтверджено.

Крім того, суд зазначає, що вищезазначена податкова інформація не є перевіркою господарської діяльності контрагента позивача по взаємовідносинам, в тому числі й з позивачем. Сама по собі неможливість реалізації контролюючими органами визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок чи перевірок не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства платником податків.

Чинним законодавством України не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання при укладенні договорів здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів шляхом направлення запитів до державних органів, а також: не передбачений обов'язок здійснювати перевірку документів щодо всіх контрагентів по ланцюгу здійснення операції стосовно державної реєстрації платника податків, здійснення господарської діяльності, сплати ним податків тощо.

Також, належно допустимих доказів того, що угоди носять ознаки нікчемності, апелянт не зазначив.

Суд вважає, що укладені між позивачем та контрагентами договори на момент розгляду справи є чинним, оскільки в судовому порядку недійсними не визнавалися.

Видані позивачу належно оформлені податкові накладні зареєстрованим платником податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій, факт здійснення яких ніхто не спростував, не давали відповідачу підстав для висновку про заниження податку на додану вартість при формування податкового кредиту .

Таким чином, з урахуванням наданих позивачем доказів суд вважає, що обставини щодо фактичності здійснення господарських операцій, на які платник податку посилається як на підставу формування податкового кредиту, у судовому засіданні доведені повністю, у зв'язку з чим колегія не приймає до уваги доводи відповідача про нікчемність правочинів .

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно зі ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Апелянтом не було доведено, що сторони, укладаючи господарські зобов'язання, мали умисел на укладення угод з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Аналіз вищевикладених положень законодавства свідчить, що на момент формування позивачем податкового кредиту до складу податкового кредиту мали відноситись суми податку на додану вартість, сплачені в ціні товару (робіт, послуг) при їх придбанні, якщо платник податку мав підстави включити витрати на придбання товару до складу валових витрат. Документом, що посвідчував право на отримання податкового кредиту, вважалась податкова накладна, яка підтверджувала сплату податку на додану вартість.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту та відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо формування податкового кредиту, має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та виконав законодавчі умови отримання такого відшкодування.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що органом державної податкової служби, як суб'єктом владних повноважень не доведено, що зазначений вище правочини є таким, що не відповідають моральним засадам суспільства, порушують публічний порядок, спрямовані на не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, договір постачання товару та надання послуг в судовому порядку не визнавалися незаконними, недійсними або не чинними.

Крім того, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів, транспортних засобів та іншого устаткування, або спеціальних дозволів у останніх.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

У випадку, коли платник податку виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу,тощо.

У разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи. Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в діях позивача як платника податку не вбачається порушень діючого законодавства, а господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, що підтверджується наявністю належним чином оформлених документів.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України в своїй постанові від 31 січня 2011 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "ВІК" до Державної податкової інспекції у м. Херсоні про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень .

Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, рішення касаційного суду узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії"" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для висновків відповідача щодо відсутності реального характеру господарських операцій, здійснених між позивачем та ТОВ НВП "Укрспетех" стала, зокрема, податкова інформація Запорізької ОДПІ від 30 червня 2016 року №93/12-01/38664213.

Суд зазначає, що висновки про відсутність реального характеру правочинів податковий орган ґрунтує тільки на аналізі даних податкової звітності контрагентів та інформації щодо не знаходження підприємства за юридичною адресою. Суд також зазначає, що акти чи податкові інформації про неможливість проведення зустрічної звірки не є тим самим, що і результати проведеної зустрічної звірки, які є джерелом отримання податкової інформації, що статтею 83 Податкового кодексу України визначене в якості підстави для висновків під час проведення перевірок. Сама по собі неможливість реалізації контролюючими органами визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок чи перевірок не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства платником податків. Суд також зазначає, що податковими органами взагалі не перевірялися первинні документи контрагентів позивача, внаслідок чого є безпідставним висновок щодо відсутності реальності господарських операцій.

Відповідно до частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" від 15 травня 2003 року № 755-ІV (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), в Єдиному державному реєстрі містяться також відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням, про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу, а також відомості про зарезервовані найменування юридичних осіб.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. А частина 3 цієї статті визначає, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості. Отже, належними та допустимими доказами відсутності платника податків за його місцезнаходженням в розумінні статті 70 КАС України у даному випадку є відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. На момент здійснення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані у якості платника податку на додану вартість та знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Щодо посилань податкового органу на відсутність товарно-транспортних накладних, або у наявних не вказані відповідні реквізити (посвідчення водія, дата відповідного шляхового листа тощо)суд зазначає, що обов'язковість заповнення товарно-транспортної накладної та/або подорожнього листа обумовлена не положеннями Податкового кодексу України, а нормами ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року №2344-ІІІ.

Оскільки позивач самостійно та своїм транспортом вивозив придбаний товар, то відсутність товарно-транспортних накладних, не може бути підставою для висновку про відсутність факту надання контрагентом послуги з перевезення товару та відсутності факту переходу права власності на товари, дані документи ніяким чином не впливають на формування платником податку податкового кредиту відповідно до норм Податкового кодексу України, та не свідчать про відсутність реального характеру господарських операцій. Жодні норми законодавства не пов'язують настання таких наслідків із відсутністю умов для здійснення господарської діяльності

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання податкового органу на те, що податкова інформація, якою скористався податкових орган при формуванні висновків проведеної перевірки, ґрунтуються на даних інформаційних податкових баз (довідок зустрічних перевірок), з огляду на наступне.

Інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Бази даних ДПІ не є належними доказами у справі, чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Крім того, такі дані не є також належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог податкового кодексу, оскільки суд першої інстанції при розгляді справи не є учасником податкових правовідносин, а тому не може порушувати вимоги податкового кодексу

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо неправомірність прийняття спірних повідомлень-рішень, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 197, п.1 ч. 1ст. 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Волноваської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі № 805/4535/16-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Судді Т.Г.Арабей

І.В.Геращенко

Г.М. Міронова