Справа № 804/7302/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2017 р. Справа № 804/7302/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріЗоідзе Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не вирішення питання припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 03.09.2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Військову частину польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України припинити (розірвати) контракт від 03.09.2015 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у зв`язку з закінченням строку дії контракту позивач звернувся до відповідача із рапортами про звільнення, а пізніше також про надання йому та його сім`ї, яка виявляє бажання мешкати за місцем його служби, належне житло або відповідну компенсацію на придбання житла, проте Військовою частиною відповіді надано не було. Внаслідок неналежного виконання умов контракту позивач звернувся до відповідача із рапортом про розірвання контракту від 03.09.2015 року, проте Військовою частиною - Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України було відмовлено. Позивач вважає таку відмову неправомірною та необґрунтованою, що порушує його права.
Позивач у судове засідання не прибув, представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що під час дії особливого періоду не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців з підстави закінчення строку дії контракту або будь-якої іншої причини, що не передбачена Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», а тому Військова частина - Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України повністю заперечує проти позовних вимог, так як дія контракту позивача ще не закінчилась. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, просив розглянути справу без його участі, у зв`язку з чим суд, керуючись частинами 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив проводити розгляд справи в письмовому провадженні.
Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
03 вересня 2015 року між ОСОБА_1 і ТВО командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, умовами якого закріплено, що позивач бере на себе зобов`язання, зокрема, проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку дії контракту, а Міністерство оборони України - забезпечити належні умови для проходження військової служби ОСОБА_1 .
У пункті 3 вказаного контракту передбачено, що контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством за погодженням сторін на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Наказом від 03.09.2015 року №206 позивача було призначено на посаду майстра-гранатометника відділення технічного обслуговування бронетанкової техніки взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону.
25 березня 2016 року набрав чинності Указ Президента України №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період», призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15.
Тому відповідно до умов пункту 4 контракту від 03.09.2015 року позивач 24 березня 2016 року особисто подав рапорт про намір звільнитись в запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту, тобто оголошення демобілізації.
Також 23 липня 2016 року ОСОБА_1 подав рапорт вх.№4357 від 30.07.2016 року, в якому просив надати йому разом із сім`єю за місцем його служби належне житло або відповідну компенсацію на придбання житла.
29 липня 2016 року позивач подав рапорт вх.№4555 від 09.08.2016 року про розірвання контракту від 03.09.2015 року у зв`язку із неналежним виконанням Міністерством оборони України умов укладеного контракту.
Згідно відповіді Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 31.08.2016 року №2429 в країні діє особливий період, тому звільнення від військової служби в цей час здійснюється за переліком підстав, передбачених частиною 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». По питанню звільнення позивачем не надано копії документів еа підтвердженні інформації щодо підстав або причин звільнення. Також відповідачем зазначено, що у рапорті не вказано, яке саме житло потребує позивача, не врахована постановка на чергу (облік) військовослужбовця з метою подальшого отримання житла (постійного або тимчасово наданого для користування), наявність його у житловому фонді Міністерства оборони України. Крім того, позивач не звертався до командування для отримання компенсації за піднайом житла за місцем проходження військової служби, не зазначив у рапорті що саме із речей або грошових коштів, іншого матеріального забезпечення було ним недоотримано.
З огляду на викладене відповідач вказав, що перелік підстав для звільнення з військової служби є вичерпним та наведений у повному обсязі у частині 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а інших правових підстав для звільнення з військової служби військовослужбовців Збройних Сил України не передбачено.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із частиною 1 статті 2 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Частиною 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
У статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені підстави припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контактом.
Так, згідно з пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на який посилається позивача, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
При цьому за змістом частини 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» строки строкової військової служби в календарному обчисленні встановлюються: для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Порядок проходження військової служби за контрактом також визначений розділом II Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року, згідно з абзацом 1 пункту 2.12 якої контракт про проходження служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених пунктом 35 Положення.
Згідно з абзацом 3 пункту 2.12 вказаної Інструкції не пізніше як за три місяці до закінчення строку дії чинного контракту командування військової частини повинно попередити військовослужбовця про намір не укладати з ним новий контракт про проходження військової служби. У разі невиконання цієї вимоги командування військової частини не може відмовити військовослужбовцю в укладенні нового контракту про проходження військової служби.
При цьому суд враховує, що командування військової частини взагалі не попереджало військовослужбовця про намір не укладати з ним новий контракт про проходження військової служби.
В абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також відповідно до абзацу 5 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а ЗСУ, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України, що визначено абзацами 1, 8 частини 1 статті 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
В силу частини 1 статті 10 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Верховна Рада України затверджує протягом двох днів з моменту звернення Президента України укази про загальну або часткову мобілізацію.
Так, 17 березня 2014 року Президентом України виданий Указ №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №1266-VII.
Отже з моменту оголошення рішення про мобілізацію в березні 2014 року в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 14.01.2015 року №15/2015, який затверджено Законом України від 15.01.2015 року №113-VІІІ, переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.
Суд зауважує, що чинним законодавством України передбачено, що особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. При цьому, під мобілізацією розуміється не лише призив громадян на військову службу (у визначений в Указах Президента України період часу), а певний комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу (абзац 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Згідно частини 4 статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.
Суд приходить до висновку, що закінчення періоду мобілізації, який був визначений в Указах Президента України, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, а тому закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію, що відповідає абзацу 6 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Щодо посилань позивача на те, що на момент закінчення строку дії контракту сплив строк проведення часткової мобілізації суд зазначає, що на момент прийняття Указу Президента позивач вже знаходився у статусі військовослужбовця за контрактом, тому в разі завершення строку проведення часткової мобілізації та прийняття Президентом України Указу про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», дія Указу про звільнення з військової служби на позивача не поширюється, оскільки він не є військовослужбовцем за призовом.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію. Оскільки на даний час в Україні діє особливий період та Президентом України не прийнято Указу про демобілізацію, то дія строкового контракту позивача не припинялась, а відтак у позивача відсутня підстава щодо звільнення з військової служби у зв`язку з закінчення строку дії контракту.
З огляду на вищенаведене, суд вважає, що під час настання особливого періоду контракт позивача про проходження військової служби ще не закінчився, а тому дія контракту продовжується понад встановлений строк до оголошення демобілізації, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби за закінченням строку контракту в особливий період.
При цьому суд звертає увагу, що серед підстав для звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду, визначених в частині 8 статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не передбачено під час дії особливого періоду така підстава як звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з закінченням строку дії контракту.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Степаненко