Справа № 818/119/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року м. Київ К/800/42135/15

К/800/43475/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Загороднього А.Ф., Мойсюка М.І.,
секретар судового засідання Малина Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Сумської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційними скаргами Генеральної прокуратури України та прокуратури Сумської області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, прокуратури Сумської області, в якому, з урахуванням уточнень, просив: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №1688к від 17 грудня 2014 року; поновити ОСОБА_4 на роботі в органах прокуратури Сумської області на посаді прокурора м. Суми з 17 грудня 2014 року; стягнути з прокуратури Сумської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28233,5 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що звільнення його з посади прокурора м. Суми у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці є протиправним, оскільки в порушення вимог трудового законодавства, при звільненні з роботи йому не було запропоновано зайняти новостворену посаду заступника прокурора Сумської області - прокурора м. Суми чи іншу вакантну посаду.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №1688к від 17 грудня 2014 року про звільнення ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 на роботі в органах прокуратури Сумської області на посаді прокурора міста Суми. Стягнуто з прокуратури Сумської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28233,5 грн.

У касаційних скаргах Генеральна прокуратура України та прокуратура Сумської області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів касаційних скарг вказують, що згідно із наказом Генерального прокурора України від 09 вересня 2014 року №81ш посади заступника прокурора Сумської області та прокурора м. Суми, як окремі штатні одиниці виключені зі структури прокуратури Сумської області, натомість введена одна нова - заступника прокурора Сумської області-прокурора м. Суми, тобто мало місце саме скорочення посад. При цьому, на час попередження ОСОБА_4 та на час внесення подання до Генеральної прокуратури України про його звільнення у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників, вакантних посад в органах прокуратури Сумської області не було, відтак відповідні посади позивачу і не пропонувалися.

Крім того, прокуратура Сумської області вказує, що судами попередніх інстанцій невірно розраховано середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, перевіривши доводи касаційних скарг та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 наказом Генерального прокурора України від 06 липня 2010 року №756к призначений на посаду прокурора м. Суми строком на 5 років.

Згідно наказу Генерального прокурора України від 09 вересня 2014 року №81ш в структурі та штатному розписі прокуратури Сумської області скорочені 2 посади: заступника прокурора Сумської області та прокурора м. Суми. Натомість до штатного розпису прокуратури області введено 1 посаду - заступника прокурора Сумської області - прокурора м. Суми.

На виконання вказаного наказу, ОСОБА_4 13 жовтня 2014 року був попереджений про звільнення із займаної посади та повідомлений про відсутність вакантних посад, які могли б бути йому запропоновані.

Наказом Генерального прокурора України №1688к від 17 грудня 2014 року ОСОБА_4 звільнений з посади прокурора м. Суми у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що до звільнення позивача з посади, в прокуратурі Сумської області існували вакантні посади, які в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, запропоновані позивачу не були. Крім того, оскільки після скорочення прокуратуру м. Суми продовжує очолювати прокурор м. Суми з повноваженнями заступника прокурора області, фактично відбулася зміна найменування займаної позивачем посади, а не її скорочення, а тому звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статей 32 та 36 КЗпП України.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частини 3 статті 36 КЗпП України) в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, згідно наказу Генерального прокурора України від 05 грудня 2014 року №155ш у структурі прокуратури Сумської області ліквідовані Сумська прокуратура з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, Конотопська прокуратура з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, Сумська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері. Їх штатну чисельність 26 одиниць зараховано до резерву Генеральної прокуратури України.

Цим же наказом за рахунок резерву Генеральної прокуратури України у штатному розписі прокуратури Сумської області встановлено 20 одиниць штатних працівників, у тому числі: заступника прокурора м. Суми, старшого прокурора прокуратури м. Суми (3 одиниці), прокурора прокуратури м. Суми (2 одиниці).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що з часу попередження ОСОБА_4 до його звільнення з посади, в органах прокуратури Сумської області існували вакантні посади, проте, в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, позивачу запропоновані не були.

При цьому, як було вірно встановлено судами попередніх інстанцій, наказом Генерального прокурора України №81ш від 09 вересня 2014 року до штатного розпису прокуратури Сумської області введена посада заступника прокурора Сумської області - прокурора м. Суми.

Тобто, після скорочення, прокуратуру міста Суми продовжує очолювати прокурор міста Суми з повноваженнями заступника прокурора області. Посадові обов'язки прокурора м. Суми залишилися без змін.

Отже, суди прийшли до обґрунтованого висновку, що фактично відбулась зміна найменування займаної позивачем посади, а не її скорочення.

В свою чергу, відповідно до частин 3, 4 статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що для звільнення позивача з посади, відповідачам необхідно було з'ясувати, чи згодний позивач продовжувати роботу на нових умовах, а якщо ні, то його звільнення мало б відбуватись у відповідності до вимог частини 4 статті 32 та пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП України, згідно з якими підставою припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

З огляду на викладене, правильними є висновки судів, що підстави для звільнення позивача на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у відповідача були відсутні, а оскаржуваний наказ про звільнення позивача прийнято з порушенням вимог трудового законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 зазначеного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку.

При цьому, доводи прокуратури Сумської області, наведені у касаційній скарзі щодо необхідності застосування при проведенні позивачу розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу пункту 2 та абзацу 3 пункту 4 Порядку, є необґрунтованими, оскільки необхідною умовою для їх застосування є те, що особа протягом останніх двох календарних місяців до дати звільнення не працювала, в той час, як згідно довідки прокуратури Сумської області позивач у листопаді та грудні працював та йому нараховувалася заробітна плата.

Інші доводи, наведені у касаційних скаргах, не ґрунтуються на законі і фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів, а тому правового значення не мають та правильності висновків судів не спростовують.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Генеральної прокуратури України та прокуратури Сумської області залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко А.Ф. Загородній М.І. Мойсюк