Справа № 606/352/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5120/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 березня 2017 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дружбівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Дружбівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення тридцятої сесії сьомого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 12 грудня 2016 року № 270 про відмову позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати протиправним та скасувати рішення тридцятої сесії сьомого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 12 грудня 2016 року № 282 про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 площею 0,1034 га; визнати протиправним та скасувати рішення тридцятої сесії сьомого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 12 грудня 2016 року № 281 про надання дозволу ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 площею 0,1210 га; визнати протиправним та скасувати рішення тридцятої сесії сьомого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 12 грудня 2016 року № 278 про надання дозволу ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_3 площею 0,1034 га; зобов'язати відповідача повторно розглянути на найближчій сесії заяви позивача від 25 лютого 2016 року та 26 вересня 2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та прийняти відповідне рішення.

Ухвалою судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач оскаржує рішення селищної ради, які є ненормативними правовими актами, тобто актами, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію та стосуються речових прав, тому даний спір підвідомчий суду цивільної юрисдикції.

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1, вважає її незаконною та необґрунтованою, просить ухвалу скасувати та направити справу на розгляд до суду першої інстанції. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції посилався на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2510цс-15 від 16 грудня 2015 року, однак у вказаному висновку йдеться про випадки, коли у фізичної або юридичної особи на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, яке вичерпало свою дію, виникло відповідне цивільне право і спірні правовідносини мають цивільний характер. У даній справі у третіх осіб, які беруть участь у справі, жодних речових прав на земельні ділянки, про які йдеться у рішенні відповідача, не виникло, тобто вказані особи не набули на ці ділянки права власності, оренди тощо.

За відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07 липня 2010 року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження у даній справі слід відмовити.

Однак, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частина 2 цієї статті встановлює, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.1. ч.1. ст. 3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції -це публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єкт владних повноважень, згідно з пунктом 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 1 ст. 116 ЗК передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЗК особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частиною 3 ст. 123 ЗК встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 123 ЗК відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Згідно з ч. 10 ст. 123 ЗК рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Частиною 13 ст. 123 ЗК передбачено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 14 ст. 123 ЗК відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що Дружбівська селищна рада Теребовлянського району Тернопільської області при прийнятті оскаржуваних рішень здійснювала владні управлінські функції, оскільки в цих правовідносинах Дружбівська селищна рада Теребовлянського району Тернопільської області реалізує свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постановах від 19 січня 2016 року у справі № 21-3690а15 та від 13 грудня 2016 року у справі № 815/5987/14.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що даний спір не слід розглядати в порядку адміністративного судочинства та безпідставно відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального справа, тому її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 199, ст. 204, п. 6 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Ухвалу судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 березня 2017 року про відмову у відкритті провадження у справі № 606/652/17 - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін