Справа № 815/2991/17
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м.Одеса Справа № 815/2991/17

Одеський окружний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Іванова Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов'язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУДМСУ в Одеській області, відповідач) в якому просить визнати неправомірним та скасувати наказ ГУДМСУ в Одеській області №97 від 25.05.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ГУДМСУ в Одеській області у відповідності, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ГУДМСУ в Одеській області від 25.05.2017 року №97 відповідно до п.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 29.05.2017 року позивач отримав повідомлення №147 від 25.05.2017 року видане ГУ ДМСУ в Одеській області, про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача та відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації по країні походження. Позивач вважає рішення ДМСУ в Одеській області неправомірним та необґрунтованим, оскільки це рішення приймалось без урахування те без дослідження всіх обставин , які мають значення, а тому звернувся до суду з зазначеним позовом.

Позивач чи його представник в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином про день, час та місце проведення судового засідання, та від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач позов не визнав та надав до суду письмові заперечення, які мотивовані тим, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками, а основною причиною виїзду позивача з країни громадського походження є не особисте переслідування, а бажання легалізуватися на території України.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., стать чоловіча, місце народження - м.Логман, провінція Логман, є громадянином Афганістану, за національністю - афганець (пуштун), віросповідання - іслам (мусульманин), суніт; рідна мова пушту, володіє фарсі; неодружений; має повну середню освіту, яку здобув у ліцеї у м. Кабул (Афганістан) в період з 2002 р. по 2013р.; на території України не працював.

Судом встановлено, що 12.03.2015 року ОСОБА_1 вперше звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області. В якості причини звернення позивач зазначив побоювання зазнати розправи з боку представників злочинного угрупування під керівництвом ОСОБА_2.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.06.2016 № 326-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

24.10.2016 року постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 815/4519/16 було відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем була подана апеляційна скарга.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 року апеляційна скарга позивача була залишена без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 року - без змін.

Позивач не погоджуючись з рішенням першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.03.2017 року позивачу було відмовлено у відкриті касаційного провадження по справі.

25.05.2017 року ОСОБА_1 вдруге звернувся за наданням міжнародного захисту.

За результатами розгляду особової справи №2017ОD0070 громадянина Афганістану ОСОБА_1 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6, ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло висновку щодо відмови ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначено у висновку, причиною виїзду позивача з країни громадянської належності вказано побоювання зазнати розправи з боку представників злочинного угрупування під керівництвом ОСОБА_2. Зазначений елемент був раніше проаналізований територіальним підрозділом ДМС, ДМС України та його було визнано неправдоподібним, що підтверджується рішенням від 17.06.2016 № 326-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також судовими інстанціями під час попереднього розгляду заяви. В черговій заяві про набуття міжнародного захисту відсутні будь-які нові елементи, які унеможливлюють добровільне повернення особи до Афганістану.

За матеріалами чергового звернення, позивач не може повернутись до країни громадянського походження через побоювання зазнати переслідувань з боку злочинного угрупування під керівництвом ОСОБА_2. У той же час, судом апеляційної інстанції по судовій справі № 815/4519/16 від 24.01.2017 року було підтверджено, а судом першої інстанції від 24.10.2016 року встановлено, що історія позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану неправдивою та надуманою, також з аналізу особової справи та свідчень позивача вбачаться, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач взагалі не отримував.

Додатково встановлено, що на даний момент його родичі проживають в Афганістані у м. Кабул. Перевіркою інформації по країні походження вбачається, що на даний момент соціально-політична ситуація у регіоні позивача в Афганістані (м. Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів Афганістану.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом №97 від 25.05.2017 року, позивачу відповідно до п. 6 ст. 5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового притулку» було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також не встановлено жодних умов які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, згідно п.13, ч. 1, ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозності і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника відсутні будь-які збройні конфлікти.

Про прийняте рішення позивачу вручене повідомлення від 25.05.2017 року за №147.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності позивачем зазначено побоювання зазнати переслідувань з боку злочинного угрупування під керівництвом ОСОБА_2.

Проте судом встановлено, що зазначений елемент був раніше проаналізований територіальним підрозділом ДМС, ДМС України та його було визнано неправдоподібним, що підтверджується рішенням від 17.06.2016 № 326-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також судовими інстанціями під час попереднього розгляду заяви.

В черговій заяві про набуття міжнародного захисту відсутні будь-які нові елементи, які унеможливлюють добровільне повернення особи до Афганістану.

Крім того, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, позивач не надав.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи те, що в повторній заяві від 25.05.2017 року ОСОБА_1 не наведено жодних нових обставин які можуть бути підставою для про визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, а всі інші підстави вже були предметом досліду як відповідачем, так і судом та визнанні необґрунтованими, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 158 - 163,167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов'язати вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Е.А.Іванов