Справа № 808/957/17
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року о 14 год. 25 хв.Справа № 808/957/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Стрельнікової Н.В., за участю секретаря судового засідання Батигіна О.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Запорізької області, Державної судової адміністрації України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідачів - Державна казначейська служба України,

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду (далі - суд) із позовом до Апеляційного суду Запорізької області (далі - відповідач 1), до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 2 або ДСА України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідачів Державна казначейська служба України (далі - третя особа), в якому просить суд:

визнати протиправними відмови відповідачів у нарахуванні і виплаті одноразової вихідної допомоги без сплати податку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою;

стягнути на користь позивача з відповідачів 303050 грн. одноразової вихідної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог посилається на приписи Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та зазначає, що з 05.07.1982 по 31.07.1985 перебував на посаді судді Вільнянського районного народного суду Запорізької області, а з 01.08.1985 по 15.09.2016 - Член Запорізького обласного суду, суддя Апеляційного суду Запорізької області. Вказує, що звернувся до відповідачів із заявами про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, але йому було відмовлено в задоволенні на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким скасована вихідна матеріальна допомога судді у відставці. Ураховуючи викладене, позивач вважає протиправною відмову відповідачів у нарахуванні та виплаті йому вихідної допомоги із посиланням на положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», оскільки правовідносини між сторонами виникли до прийняття зазначених законів.

Позивач у судове засідання не прибув, у позові просить суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача 1 у судове засідання не прибув, до суду надіслав письмові заперечення (вх. № 16164 від 07.06.2017), у яких проти задоволення позову заперечує у повному обсязі та просить розглянути справи без участі представника відповідача 1. Зокрема зазначає, що позивач був звільнений у відставку на підставі Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який взагалі не містив норму щодо виплати вихідної допомоги судді звільненому з посади у зв'язку з виходом у відставку, таким чином, будь-які законні підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги судді Симонцю О.І. на час звільнення були відсутні. Вважає також безпідставними доводи позивача щодо набуття права на отримання такої допомоги одночасно з набуттям права на відставку, оскільки таке право не може набуватись заздалегідь.

Представник відповідача 2 у судове засідання також не прибув, до суду надав клопотання про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження (вх. № 16199 від 07.06.2017), проти задоволення позовних вимог заперечує, з підстав викладених у письмових запереченнях (вх. № 16179 від 07.06.2017). Зокрема зазначає, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачалась виплата судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (стаття 136). Проте, з набранням чинності 01.04.2014 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» вказану норму Закону було виключено, отже суддям, які виходили у відставку починаючи з 01 квітня 2014 року виплата вихідної допомоги законодавством передбачена не була. Вказує на ту обставину, що на даний час норми Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» неконституційними не визнавались та діють. Постанова №1515-VIII про звільнення з посади судді Апеляційного суду Запорізької області Симонця О.І. у зв'язку з виходом у відставку прийнята Верховною Радою України 08 вересня 2016 року. Таким чином, на момент звільнення позивача з посади судді у відставку у відповідачів були відсутні законодавчо встановлені підстави для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Запорізької області. З урахуванням вищезазначеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання також не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, у зв'язку з чим, відповідно до частини 2 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи подані клопотання представників сторін, відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу за відсутності сторін у порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини 1 статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у період з 05.07.1982 по 31.07.1985 перебував на посаді судді Вільнянського районного народного суду Запорізької області, а з 01.08.1985 по 15.09.2016 - Член Запорізького обласного суду, суддя Апеляційного суду Запорізької області. Усього стаж роботи станом на 15.09.2016 становить 38 років 02 місяці 08 днів (а.с.14).

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

На підставі наказу Голови суду від 15.09.2016 №71-К суддю Симонця О.І. виключено зі складу суддів Апеляційного суду Запорізької області 15 вересня 2016 року у зв'язку із поданням заяви про відставку (а.с.15).

Позивач звернувся до Апеляційного суду Запорізької області із відповідною заявою щодо нарахування та виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, листом від 14.03.2017 №08-02/17вих відповідач 1 повідомив ОСОБА_1 із посиланням на приписи Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 01.04.2014 відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні») щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплати йому вихідної допомоги.

Не погоджуючись із відмовою відповідачів, вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

На момент виникнення спірних правовідносин питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначались Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон України №2453-VI).

Відповідно до статті 100 Закону України №2453-VI (в редакції до 1 квітня 2014 року) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі статтею 109 Закону №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною шостою статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України №2453-VI передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (далі - вихідна допомога).

Отже, за приписами Закону України №2453-VI в редакції до 1 квітня 2014 року суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача - постанови Верховної Ради України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом із цим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді та відрахування позивача зі штату Апеляційного суду Запорізької області, набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01.04.2014, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII виключено статтю 136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою. В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08 вересня 2016 року).

У подальшому до Закону України №2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28 березня 2015 року та відповідно до якого Закон України №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону України №2453-VI (в редакції, чинній на момент винесення Верховною Радою України постанови, якою позивача звільнено у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За приписами статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною шостою статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Таким чином, після викладення в новій редакції та з урахуванням внесених змін Закон України №2453-VI не містить положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

Отже, починаючи з 1 квітня 2014 року та станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку, відсутні.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

На момент реалізації позивачем права на вихід у відставку виплата вихідної допомоги не була передбачена нормами чинного законодавства. Враховуючи чіткість та однозначність визначеності нормативного регулювання даного питання, позивач не могла очікувати на отримання такої вихідної допомоги, у зв'язку з чим її сподівання не можуть бути визнані законним та правомірними.

Суд вважає необґрунтованим твердження позивача щодо отримання ним права на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку з часу, з якого його стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що передбачена статтею 136 Закону України №2453-VІ виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України №2453-VI в редакції, станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

За таких обставин, суд приходить висновку, що станом на дату звільнення позивача з посади постановою Верховної Ради України - 08 вересня 2016 року, були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Також суд відхиляє доводи позивача щодо дискримінації та зазначає, що статтею 24 Конституції України гарантовано рівність конституційних прав і свобод громадян, а також заборону дискримінації за будь-якими ознаками.

Відповідно до чинного законодавства України нормативно-правове регулювання матеріального забезпечення суддів здійснюється окремим законом, який може встановлювати, у тому числі, право судді на отримання вихідної допомоги при виході у відставку.

Як зазначалось раніше, до 01 квітня 2014 року виплата такої допомоги була передбачена Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, зі змінами та доповненнями.

З 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02.06.2016, статтею 143 якого також передбачено виплату суддям при звільненні у відставку вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, у період з 01.04.2014 до 30.09.2016 виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку не була передбачена, при цьому таке правове регулювання застосовувалось до усіх суддів без винятку та не було поставлено у залежність від будь-яких ознак.

Враховуючи, що позивач реалізував свою власну волю на вихід у відставку, а також був звільнений у відставку постановою Верховної Ради України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги, посилання позивача на порушення статті 24 Конституції України є безпідставним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправними відмови відповідачів у виплаті позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, передбаченої ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010, оскільки відповідачі діяли з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України, а тому правомірно не здійснили йому нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Оскільки вимоги про стягнення на користь позивача з відповідачів 303050 грн. одноразової вихідної допомоги є похідними позовними вимогами від визнання протиправними відмови, яка відповідачами допущена не була, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову в цій частині також.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

За приписами статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 71, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В. Стрельнікова