Справа № 826/19910/13-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" червня 2017 р. м. Київ К/800/35179/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

судді: Голяшкіна О.В.,

Мороза В.Ф.,

секретар судового засідання Ловецка Т.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за

касаційною скаргою ОСОБА_4, до якої приєднався ОСОБА_5,

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2014 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року

у справі № 826/19910/13-а

за позовом ОСОБА_6

до державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_7, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві,

третя особа: ОСОБА_4,

про визнання дій та рішення протиправними, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_6 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві ОСОБА_7 (далі - Державний реєстратор), Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі - Реєстраційна служба), третя особа: ОСОБА_4, про визнання дій Державного реєстратора неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2014 року, залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року, позов задоволено. Визнано неправомірними дії Державного реєстратора щодо внесення інформації в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) про державну реєстрацію за ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9420 від 03 січня 2013 року); визнано протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 14 січня 2013 року Реєстраційної служби на ОСОБА_4 за № 34464 та скасовано його; зобов'язано Реєстраційну службу виключити з Реєстру запис № 9420 про право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 від 03 січня 2013 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову. Касаційна скарга мотивована правомірністю оспорюваних дій та рішення Державного реєстратора, а також помилковістю висновків судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи.

23 жовтня 2014 року до касаційної скарги ОСОБА_4 приєднався ОСОБА_5, який на час розгляду справи в суді першої інстанції придбав спірну квартиру, а тому вважає, що його неправомірно не залучили до участі у справі. Рішення судів вважає незаконними, просить їх скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала касаційну скаргу, просила задовольнити її з підстав, викладених в ній, представник позивача заперечила проти задоволення касаційної скарги, рішення судів просила залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, що з'явились, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 зареєстрував зазначений об'єкт нерухомого майна в Реєстраційній службі 09 січня 2013 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу індексний номер: 99364) від 23 січня 2013 року. ОСОБА_8 отримав зазначену квартиру за наступних обставин.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року у справі № 2-104/12 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_9, ВАТ «Фінексбанк», про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2012 року, задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 6268 від 01 грудня 2009 року, укладеного між ОСОБА_8 та ВАТ «Фінексбанк» у розмірі 1472139,60 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 359 від 22 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ «Фінексбанк» та ОСОБА_4, а саме на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 65,30 кв.м., загальною площею 96,50 кв.м., що належить ОСОБА_4 шляхом продажу з прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 1509662,54 грн.

Відповідно до свідоцтва від 18 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу посвідчено, що на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, ОСОБА_8 належить на праві власності майно, що складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_1, оскільки торги не відбулися і стягувач ОСОБА_8 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_4

13 лютого 2013 року ОСОБА_6 (покупець) уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_8 (продавець), відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 і сплатив за неї обумовлену цим договором суму.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в державному реєстрі за № 138552, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, ідентифікаційний номер: 369994 від 13 лютого 2013 року.

Відповідно до довідки від 14 лютого 2013 року № 28 будинок за адресою: по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_1 - є одним і тим самим будинком.

Водночас, Державний реєстратор ОСОБА_7 вніс у Реєстр інформацію про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9420 від 03 січня 2013 року) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 14 січня 2013 року № 34464.

Вважаючи вказані дії та рішення Державного реєстратора протиправними, ОСОБА_6 звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що законним власником спірної квартири АДРЕСА_1 на час виникнення спірних відносин була саме ОСОБА_6, що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач протиправно зареєстрував право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, оскільки у цьому випадку відсутні належні докази того, що право власності на квартиру належить саме третій особі.

Суд касаційної інстанції вважає висновки судів передчасними з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 16 цього Закону; 6) надання витягів з державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав (пункт 1); приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав (пункт 2).

Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 3 ст. 17 Закону № 1952-IV).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Суд звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є правомірність оспорюваних дій Державного реєстратора та його рішення від 14 січня 2013 року № 34464, як суб'єкта владних повноважень, який зобов'язаний діяти виключно на підставі, у порядку та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Тобто, під час розгляду цієї справи та вирішення по суті, суд повинен встановити, чи діяв відповідач правомірно та чи були у нього передбачені законодавством підстави для відмови у здійсненні реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4

Проте, всупереч вказаному, суди попередніх інстанцій помилково вдалися до оцінки наявності чи відсутності у третьої особи та позивача права власності на спірний об'єкт нерухомого майна. Так, спір щодо права власності на спірну квартиру між позивачем і третьою особою повинен вирішуватися у порядку цивільного судочинства, що не враховано судами попередніх інстанцій. Водночас, суди не дослідили та не надали належну правову оцінку діям Державного реєстратора як суб'єкта владних повноважень на час їх вчинення.

Крім того, ч. 2 ст. 53 КАС України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у будь-який час до закінчення судового розгляду, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов'язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням осіб, які беруть участь у справі. Якщо адміністративний суд при прийнятті позовної заяви, підготовці справи до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Зважаючи на те, що рішення у цій справі безумовно може вплинути на права та інтереси ОСОБА_5, який придбав спірну кватиру у ОСОБА_4, суд вважає обов'язковим залучення ОСОБА_5 до участі у справі як третю особу, зокрема за наявності відповідного клопотання особи, яка бере участь у справі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на час вирішення спору судами) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, позовна вимога про зобов'язання Реєстраційну службу виключити з Реєстру запис № 9420 не може бути задоволена, оскільки Законом № 1952-IV не передбачено виключення з Реєстру відповідного запису, а спосіб захисту, можливо, порушеного права може бути визначено як внесення запису про скасування державної реєстрації прав.

Наведені обставини справи судами не враховано, не встановлено та не досліджено.

Зазначені порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій унеможливлюють постановлення законного та обґрунтованого рішення у цій справі, оскільки без їх виправлення неможливо повно, всебічно та об'єктивно дати оцінку спірним відносинам та оспорюваним діям, рішенню.

Суд касаційної інстанції не має повноважень виправити допущені судами порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За таких обставин, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають значення для справи, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, до якої приєднався ОСОБА_5, задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: