Справа № 521/6730/14-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року м. Київ К/800/46815/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Іваненко Я.Л.,

Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій та зобов`язання нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2015 року,

встановив:
У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому уточнивши позовні вимоги, просила визнати неправомірною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, передбаченої частиною 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII), зобов`язати провести нарахування та здійснити виплату цієї допомоги у розмірі, визначеному законом.

Позов мотивовано тим, що чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 та 25 травня 2011 року наказом начальника управління Південного територіального командування внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України його було виключено зі списків особового складу внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України у зв`язку зі смертю. У лютому 2014 року позивач звернулась з листом до командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просила виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку зі смертю чоловіка, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби, однак відповідач листом від 26 лютого 2014 року неправомірно відмовив в її виплаті. Зазначала, що ОСОБА_2 перебував у військовій частині, звідки і потрапив до лікарні, а тому його смерть сталася під час виконання ним обов`язків військової служби та позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано неправомірною відмову військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю прапорщика військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 внаслідок його захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби, у розмірі, визначеному Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04 липня 2012 року № 5040-IV (далі Закон № 5040-IV) та статті 16 Закону № 2011-XII. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 нарахування та здійснити виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, згідно із положеннями пункту 5 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975) та статтею 16-2 Закону № 2011-XII.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки підставою смерті ОСОБА_3 є захворювання, яке згідно з постановою Військово-лікарської комісії від 08 вересня 2011 року № 422 - «Так, пов`язане із проходженням військової служби», тому відповідач неправомірно відмовив позивачу у виплаті спірної грошової допомоги.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік ОСОБА_1 - прапорщик військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 27 років. Смерть ОСОБА_2 наступила в результаті захворювання: «Гострий мієлоїдний лейкоз - варіант М4», що посвідчується постановою військово-лікарської комісії від 08 вересня 2011 року № 422. У постанові військово-лікарської комісії вказано, що захворювання ОСОБА_2 пов`язано з проходженням військової служби.

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до статтей 16, 16-1, 16-4 Закону № 2011-XII (із змінами згідно із Законом № 5040-УІ) посилаючись на те, що вказана норма закону надає їй право на отримання такої допомоги.

Листом від 26 лютого 2014 року № 113 військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про відсутність у неї права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю чоловіка, оскільки його смерть пов`язана з проходження ним військової служби, однак не пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 після смерті чоловіка, яка сталася під час проходження військової служби та пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, має право на отримання одноразової грошової допомоги, яку повинна виплатити військова частина НОМЕР_1 .

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону № 2011-XII, (яка діяла на час смерті ОСОБА_2 ), у разі загибелі (смерті) військовослужбовця Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, який перебував на кадровій військовій службі або проходив військову службу за контрактом, під час виконання ним обов`язків військової служби сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утримувачам виплачується одноразова грошова допомога в розмірі десятирічного грошового забезпечення загиблого (померлого) за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку та умов призначення і виплатити одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі - Порядок №499), у разі загибелі (смерті) під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовця, який перебував на кадровій військовій службі або проходив військову службу за контрактом, військовослужбовця строкової військової служби, військовозобов`язаного чи резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи проходження служби у військовому резерві, сім`ям загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, у розмірі десятирічного грошового забезпечення зазначеного військовозобов`язаного.

Наведені норми частини 1 статті 16 Закону № 2011-XII та пункту 1 Порядку № 499 пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з виконанням загиблим (померлим) обов`язків військової служби.

Визначення обставин, за яких військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, викладено в частині 3 статті 24 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, в якій зазначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Отже, вказана норма закону чітко визначає, що вважається виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби.

Судом апеляційної інстанції встановлено факт того, що смерть ОСОБА_2 , яка сталась 28 квітня 2011 року, пов`язана з проходженням військової служби, що підтверджується висновком військово-лікарської комісії від 08 вересня 2011 року № 422 та актом розслідування нещасного випадку від 28 квітня 2011 року, з якого вбачається, що померлий дійсно проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , з 04 січня 2011 року по 28 квітня 2011 року перебував на тривалому, стаціонарному лікуванні в гематологічному відділенні Одеської обласної лікарні лікуванні, де і наступила його смерть. Причиною смерті прапорщика ОСОБА_2 стала тривала хвороба - «Гострий мієлоїдний лейкоз - варіант М4», яка наступила в період проходження служби і не пов`язана із виконанням службових обов`язків.

Відтак, під час перебування на лікарняному прапорщик ОСОБА_2 був звільнений від виконання службових обов`язків, тому його смерть не пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби, хоча і наступила в період її проходження.

За таких обставин, коли смерть ОСОБА_2 наступила внаслідок захворювання, пов`язаного з проходження військової служби, проте виплата передбаченої статтею 16 Закону № 2011-XII та пунктом 1 Порядку № 499 грошової допомоги обумовлюється фактом смерті особи під час безпосереднього виконання службових обов`язків, а не причинним зв`язком між хворобою, яка стала причиною смерті, та проходженням військової служби, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування постанови суду першої інстанції і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Частиною 2 Прикінцевих положень Закону № 5040-УІ встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

Доводи позивача, що з 01 січня 2014 року на підставі Закону № 5040-УІ вступили в силу зміни до статті 16 Закону № 2011-XII та згідно із статтями 16-1, 16-4 цього Закону вона має право на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю чоловіка, спростовуються висновками суду апеляційної інстанції та є необґрунтованими, оскільки на час смерті ОСОБА_2 діяла норма статті 16 Закону № 2011-XII, яка не надавала права на отримання цієї грошової допомоги, а рішення про виплату позивачу спірної допомоги до набрання чинності Законом № 5040 УІ, як це передбачено у частині 2 його Прикінцевих положень, прийнято не було.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Зважаючи на те, що ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанцій відповідає наведеним критеріям, його необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Іваненко Я.Л.

Мойсюк М.І.