Справа № 808/1057/16
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
01 червня 2017 року справа № 808/1057/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чумака С. Ю.,
суддів: Гімона М.М. Олефіренко Н.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року у справі № 808/1057/16 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання виплатити додаткову винагороду за участь у бойових діях, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом, в якому просив:

- визнати бездіяльність посадових осіб Військової частини НОМЕР_2 протиправною;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити на користь ОСОБА_1 додаткову винагороду за участь у бойових діях у розмірі 57 000 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 57 000 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суді від 22 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 додаткову винагороду за участь у бойових діях у розмірі 7000 (сім тисяч гривень). Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі гривень). В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 додаткову винагороду за участь у бойових діях у розмірі 7000 грн. та стягнення з військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди у розмірі 3 тисячі гривень.

В частині відмови в позові постанову суду не оскаржено.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Колегія суддів розглянула справу відповідно до вимог ст. 197 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач проходив службу у військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_1 .

Відповідно до Витягу з наказу керівника сектору "Б" (по стройовій частині) від 06.04.2015 року № 100 військовослужбовець сержант ОСОБА_2 , командир 3 зенітного артилерійського відділення 2 зенітного артилерійського взводу 10 батальйону охорони 25 бригади транспортної авіації, 06.04.2015 року прибув до складу сил та засобів сектору "Б", які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань. (т. 1 а.с. 11)

Відповідно до Витягу з наказу керівника сектору "Б" (по стройовій частині) від 02.06.2015 року № 158, військовослужбовець зведеного загону Повітряних Сил Збройних Сил України сержант ОСОБА_1 , командир 3 зенітного артилерійського відділення 2 зенітного артилерійського взводу 10 батальйону охорони 25 бригади транспортної авіації, вибув зі складу сил та засобів сектора Б, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань, до місця постійної дислокації 02.06.2015 року. (т. 1 а.с. 12).

Таким чином, позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у складі зведеного загону Повітряних Сил Збройних Сил України в районі с. Зелене Поле с. Воскресенка Донецької області в період з 06.04.2015 року по 02.06.2015 року.

Відповідно до Наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 28.07.2015 № 610 Про підтвердження безпосередньої участі у бойових діях у травні 2015 року особовому складу зведеного загону Повітряних Сил Збройних Сил України безпосередня участь у бойових діях командира 3 зенітного артилерійського відділення 2 зенітного артилерійського взводу сержанта ОСОБА_1 підтверджена за 2 доби 14, 15 травня 2015року, згідно зі списком що додається (Додаток1).(т. 1 а.с. 67).

Крім того, зі змісту вказаного наказу вбачається, що згідно бойового наказу командира зведеного загону Повітряних сил Збройних Сил України від 07.04.2015 № 2 особовий склад загону виконував завдання з утримання району оборони з метою недопущення прориву противника вглиб території України у визначеному районі. (абзац перший наказу № 610ог).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.08.2015 № 632 позивачу виплачено додаткову винагороду за безпосередню участь у бойових діях у складі зведеного загону Повітряних Сил Збройних Сил України за 14 та 15 травня 2015 року в розмірі 2 тисячі гривень. (т. № 1 а.с. 69-70).

Згідно довідки про стан виплати додаткових винагород військовослужбовцям зведеного загону ПС ЗСУ за безпосередню участь у бойових діях у період проведення п`ятої ротації згідно з даними зведеного загону безпосереднє зіткнення з противником відбувалось 08-30.04.2015, 01-29.05.2015, 31.05.2015 та 01.06.2015, а згідно з даними Сектору «Б» - 13 та 14.04.2015, 08-17.2015, 28.05.2015, 29.05.2015, 31.05.2015 та 01.06.2015. Вказана ситуація стала можливою внаслідок розбіжностей відомостей, які містяться в облікових документах сектору «Б» щодо виконання бойових завдань в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту) з противником, з відомостями, внесеними до журналів бойових дій та бойових донесень зведеного загону. (т. № 1 а.с. 85-86).

Позивач, вважаючи, що до днів безпосередньої участі у бойових діях йому повинен зараховуватись весь період з 06.04.2015 року по 02.06.2015 року, і відповідно до цього виплачена додаткова винагорода, звернувся з відповідним позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач приймав безпосередню участь у бойових діях лише сім днів, зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі 7 тисяч гривень з розрахунку 1 тисяча гривень за один день безпосередньої участі в бойових діях відповідно до наказу Міноборони України від 02.02.2015 № 49.

При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про особливості виплати винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій" від 31 січня 2015 року № 24 (далі Постанова № 24) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам виплачуються додаткові винагороди за виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

За приписами пункту 2 Додатку № 2 до Постанови № 24 за безпосередню участь особи у бойових діях після видання бойового наказу їй виплачується винагорода в розмірі однієї тисячі гривень на добу.

Відповідно до пункту 4 Постанови № 24 Міністерству оборони разом з іншими заінтересованими державними органами доручено затвердити у двотижневий строк порядок та умови виплати винагород згідно з додатками 1 і 2, а також порядок підтвердження виконання завдань, визначених додатком 2.

На виконання вказаного пункту наказом Міністерства оборони України від 02.02.2015 року № 49 затверджено Порядок та умови виплати винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам (далі Порядок № 49).

Згідно з п. 4 розділу І Порядку № 49 виплата винагород та додаткових винагород здійснюється військовослужбовцям за місцем проходження служби на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій), керівництва військових формувань та органів державної влади.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ Порядку № 49 військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов:

- залучені до проведення АТО;

- перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України);

- перебувають у районі проведення АТО.

Розділом ІІІ Порядку № 49 передбачені додаткові винагороди військовослужбовцям за виконання окремих завдань.

Так, зокрема пунктом 2 розділу ІІІ Порядку № 49 передбачено виплату додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях.

Згідно з пп. 1 п. 2 розділу ІІІ Порядку № 49 за безпосередню участь у бойових діях після видання бойового наказу військовослужбовцям військових частин виплачується додаткова винагорода у розмірі 1000 гривень за кожну добу такої участі.

При цьому, безпосередня участь у бойових діях визначається тільки за ті дні, коли військовослужбовці виконують завдання на напрямку зосередження основних зусиль (напрямку головного удару) при: виконанні військовою частиною бойових завдань в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту) з противником; виконанні завдань ракетними військами та артилерії з вогневого ураження противника під час контрбатарейної боротьби.

Підпунктом 2 п. 2 розділу ІІІ Порядку№ 49 встановлено, що безпосередня участь у бойових діях визначається на підставі, зокрема,

- бойового наказу (бойового розпорядження) командира військової частини;

- журналу бойових дій (журналу ведення оперативної обстановки), книги служби нарядів; (далі Журнал)

- рапорту (донесення) командира підрозділу про участь кожного військовослужбовця у бойових діях:

- бойового донесення (підсумкового, термінового та поза термінового).

Документи про безпосередню участь у бойових діях подаються командирами військових частин за підпорядкованістю до органу військового управління (штабу АТО).

З огляду на вказані положення колегія суддів вважає, що безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях може бути визнана лише у разі наявності всіх вказаних документів у сукупності, зокрема, підтвердження відповідних днів як за даними Журналу, так і за даними бойового донесення.

Як зазначалось вище, згідно бойового наказу командира зведеного загону Повітряних Сил Збройних Сил України від 07.07.2015 року № 2 особовий склад загону особовий склад загону виконував завдання з утримання району оборони з метою недопущення прориву противника вглиб території України у визначеному районі.

Відповідно до Журналу ведення бойових дій зведеного загону Повітряних сил ЗСУ (а.с. 173-217) позивач у складі зенітно-артилерійського взводу приймав участь у безпосередньому вогневому контакті з противником 10 (т. № 1 а.с. 175зв.), 12 (т. № 1 а.с. 177), 24 (т. № 1 а.с. 189), 25 (т. № 1 а.с. 189зв.), 26 (т. № 1 а.с. 191), 27 (т. № 1 а.с. 193зв.) та 30 квітня 2015 року (т. № 1 а.с. 197зв.).

Вказані обставини підтверджені інформацією командування зведеного загону Повітряних Сил ЗСУ. (т. № 1 а.с. 91, 92) та не заперечуються відповідачами.

Так, згідно письмових пояснень представника військової частини НОМЕР_1 зенітний взвод, в якому проходив службу позивач, перебував в умовах взаємного вогневого контакту, а саме, відповідав вогнем на обстріли противника 10 квітня (1 раз), 12 квітня (1 раз), 24 квітня (4 рази), 25 квітня (4 рази), 26 квітня (3 рази), 27 квітня (1 раз) та 30 квітня 2015 року (2 рази). (т. № 1 а.с. 164). Разом з тим, інформація, зазначена в підсумкових бойових донесеннях зведеного загону ПС ЗСУ, не у всіх випадках співпадає, а саме, підтверджується лише за 12, 27 та 30 квітня 2015 року, тобто за три дні.

Відповідно до підсумкових бойових донесень зведеного загону ПС ЗСУ за квітень 2015 року участь зенітно-артилерійського взводу у бойових діях зафіксований лише:

- 12 квітня 2015 року об 11.02 (т. № 1 а.с. 231);

- 27 квітня 2015 року о 14.15 (т. № 1 а.с. 246);

- 30 квітня 2015 року о 18.15 (т. № 1 а.с. 248).

Таким чином, в розумінні та відповідно до вимог Порядку № 49 належними документами у їх сукупності підтверджується безпосередня участь позивача у бойових діях за три дні 12, 27 та 30 квітня 2015 року, за які відповідно до приписів пункту 2 Додатку № 2 до Постанови № 24 та пп. 1 п. 2 розділу ІІІ Порядку № 49 повинна бути виплачена додаткова винагорода в розмірі 3 тисячі гривень.

Суд першої інстанції, постановляючи рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду за 7 днів, виходив з того, що ці дні підтверджуються даними Журналу, а їх відсутність у підсумкових бойових донесеннях пояснюється «людським фактором». Проте такі висновки суду суперечать приписам Порядку № 49, оскільки, як зазначалось вище, підпунктом 2 п. 2 розділу ІІІ останнього передбачено необхідність наявності сукупності документів для визнання безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, тоді як дні 10 та з 24 по 26 квітня 2015 року підсумковими бойовими донесеннями не підтверджені, що виключає можливість такого визнання.

При цьому врахування поняття «людський фактор» ні постановою № 24, ні Порядком № 49 не передбачено, як не передбачено і визнання вказаних фактів на підставі показань свідків, зокрема, допитаного судом першої інстанції в якості свідка командира зведеного загону (п`ятої ротації) ПС ЗСУ ОСОБА_3 , на що помилково в постанові послався суд. Підпунктом 2 п. 2 розділу ІІІ Порядку№ 49 передбачений вичерпний перелік документів, на підставі яких визначається безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях.

Стосовно доводів апелянта щодо незаконності судового рішення у зв`язку з незалученням до участі у справі органу військового управління (штабу АТО) та неможливістю нарахування та виплати спірної допомоги без наявності розпорядчого документа (наказу) останнього колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, за приписами пп. 4 п. 2 розділу ІІІ Порядку № 49 орган військового управління (штаб АТО) розглядає документи, зазначені в пункті 2 цієї глави, та видає розпорядчий документ (наказ) щодо підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях із зазначенням кожного військовослужбовця та конкретних днів його участі у бойових діях, за які передбачено отримання додаткової винагороди.

Підпунктом 5 п. 2 розділу ІІІ Порядку № 49 встановлено, що на підставі отриманого розпорядчого документа (наказу) органу військового управління (штабу АТО) щодо підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях військовою частиною за місцем проходження служби військовослужбовця (на час участі в бойових діях) видається наказ про виплату додаткової винагороди.

З матеріалів справи вбачається, що в лютому 2016 року за підписом командувача ПС ЗСУ на адресу керівника АТО на території Донецької та Луганської областей направлено лист з проханням вирішити по суті питання виплати додаткових винагород за участь в АТО військовослужбовцям зведеного загону, на який в квітні 2016 року надійшла відповідь, що за результатами розгляду інші дні (крім вже підтверджених) безпосередньої участі військовослужбовців в умовах взаємного вогневого контакту не підтверджуються. (т. № 1 а.с. 85-86).

Підпунктом 4 пункту 2 розділу ІІІ Порядку № 49 прийняття рішення щодо відмови у такому підтвердженні не передбачено, як не передбачено і вчинення будь-яких інших дій щодо обґрунтування вказаної відмови, у зв`язку з чим відповідні рішення або дії штабом АТО не приймались та не вчинялись.

Проте, непідтвердження штабом АТО днів безпосередньої участі позивача у бойових діях є перешкодою для видання військовою частиною за місцем проходження ним служби наказу про виплату додаткової винагороди.

За приписами статті 52 КАС України суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо притягнення особи до участі у справі в якості відповідача чи співвідповідача, що є компетенцією суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що непритягнення штабу АТО до участі у справі як співвідповідача та незаявлення позивачем до нього відповідних вимог не є перешкодою для задоволення позову і зобов`язання відповідача, військової частини НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити позивачу спірну винагороду за дні безпосередньої участі у бойових діях з огляду на наступне.

Так, Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Конституція України гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є її головним обов`язком (статті 1, 3 Конституції України).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у рішенні від 13 грудня 2001 року у справі "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Крім того, спірна винагорода в розумінні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (далі Конвенція) є власністю, на отримання якої позивач має законні очікування (сподівання), що за визначенням ЄСПЛ означає наступне: якщо суб`єкт владних повноважень створив для осіб обґрунтовані підстави сподіватись на отримання певних прав понад ті, що гарантуються у відповідності до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, які мають законні (легітимні) очікування, що підлягають захисту. В даному випадку позивач, приймаючи безпосередню участь у бойових діях, мав законні сподівання на виплату йому додаткової винагороди, яка передбачена діючим законодавством за таку участь, проте вказаної виплати здійснено не було без пояснення позивачу будь-яких причин щодо цього.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, і у п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Проте, судова колегія зазначає, що положення підпункту 4 п. 2 розділу ІІІ Порядку № 49 не визначають строку розгляду штабом АТО документів, зазначених у підпункті 2 цього ж пункту, а також можливості та підстав (критеріїв) відмови у виданні відповідного наказу, тобто за своєю правовою природою вказані положення мають формальний склад, та порушують принцип правової визначеності, який має на меті забезпечити учасників відповідних відносин можливістю точно спрогнозувати результат своїх дій, а також дати надію, що права цих осіб будуть захищені.

Крім того, як зазначалось вище, за правовою конструкцією вказаної норми нею взагалі не передбачено можливості прийняття штабом АТО відповідного рішення або вчинення будь-яких інших дій щодо відмови у підтвердженні певних днів безпосередньої участі позивача у бойових діях. Не передбачено Порядком № 49 і можливості безпосереднього звернення військовослужбовця до штабу АТО за таким підтвердженням.

З огляду на невизначеність у Порядку № 49 вказаних критеріїв для прийняття відповідного рішення штабом АТО апеляційний суд приходить до висновку про відсутність у Порядку № 49 ефективного засобу захисту прав військовослужбовців на отримання ними додаткової винагороди, що суперечить вимогам статті 13 Конвенції про необхідність створення на національному рівні такого засобу.

На час розгляду апеляційної скарги порушення прав позивача триває понад 2 роки, що вимагає від суду застосування дієвого, ефективного та належного способу захисту його порушених прав для найскорішого відновлення останніх.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що таким способом буде зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду за дні безпосередньої участі у бойових діях, які підтверджуються відповідно до вимог пункту 2 розділу ІІІ Порядку № 49.

При цьому у зв`язку з невизначенням строку та критеріїв поведінки органу військового управління (штабу АТО) при вирішенні даного питання колегія суддів вважає можливим вирішити спір без притягнення вказаного органу до участі у справі. Крім того, задоволенням позову інтереси останнього жодним чином не зачіпаються і судом питання про його права та обов`язків не вирішуються.

Щодо вирішення спору в частині відшкодування позивачу заподіяної моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, вказана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Відповідно ж до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України та іншими законодавчими актами, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону України «Про інформацію», ст. 44 Закону України «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Враховуючи наведені положення, судова колегія зазначає, що моральна шкода підлягає компенсації виключно у випадках, якщо така можливість передбачена положеннями законодавства, який регулює спірні правовідносини.

Разом з тим, Законами України «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про боротьбу з тероризмом», постановою № 24 та наказом № 49, які регулюють спірні правовідносини, не передбачено такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди у випадку невиплати чи несвоєчасної виплати додаткової винагороди за безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях, а отже позовні вимоги в цій частині судом першої інстанції задоволені помилково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 195, 197, 198, 202, ч. 2 ст. 205, ст. 207, ст. 211, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року у справі № 808/1057/16 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за участь у бойових діях за 12, 27 та 30 квітня 2015 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості виплати винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» від 31 січня 2015 року № 24 та наказу Міністерства оборони України «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» від 2 лютого 2015 року № 49 в розмірі 3 (три) тисячі гривень.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції, прийнята в порядку письмового провадження, набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий: С.Ю. Чумак

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: Н.А. Олефіренко