Справа № 308/11582/16-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

20 червня 2017 року м. Київ К/800/17354/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року у справі за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про примусове видворення з України,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду з позовом про примусове видворення з України громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1. В обґрунтування позову зазначив, що 04 листопада 2016 року відповідача затримано прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Новоселиця» Чопського прикордонного загону при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пункту пропуску в складі групи осіб. На момент затримання відповідача, останній не мав документів, що посвідчують особу і на території України перебував незаконно. Посилаючись на те, що такими діями ОСОБА_1 грубо та свідомо порушив вимоги статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та статтю 9 Закону України «Про державний кордон України», родичів на території України не має, як і документів та коштів для виїзду із країни, працевлаштуватись на території України також не має змоги, позивач просив суд задовольнити позов.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року, позов задоволено. Примусово видворено громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України. Затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI). Вказує, що суди не дав належної правової оцінки обставинам справи та неправильно застосували норми законодавства, якими врегульовано порядок примусового видворення іноземця.

Згідно із пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із змісту оскаржуваних судових рішень видно, що задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначений Законом № 3773-VI, за приписами частини 1 статті 26 якого, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI встановлено, що органи охорони державного кордону, стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як встановлено судами, 04 листопада 2016 року прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Новоселиця» Чопського прикордонного загону затримано громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пункту пропуску в складі групи осіб. На момент затримання документів, що посвідчують особу відповідач не мав.

Відповідно до статті 26 Закону № 3773-VI начальником Чопського прикордонного загону прийнято рішення примусове повернення громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 за межі України.

Відповідно до частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства перебувають у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, протягом строку, необхідного для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як дванадцять місяців.

Перевіряючи обставини справи, суди встановили, що відповідач міг встановленим порядком іммігрувати в Україну або іншу Європейську країну на постійне місце проживання, або тимчасово прибути для працевлаштування на визначений термін, як це передбачено законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України. Але знаючи про можливість легально в'їхати до Європейських країн, відповідач вибрав найбільш легкий та незаконний спосіб, знаючи, що під час досягнення своєї мети, він неодноразово буде порушувати та ігнорувати законодавство країн на своєму шляху, відповідач умисно йде на вчинення правопорушень.

Враховуючи те, що громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, родичів на території України не має, суди дійшли висновку, що позов слід задовольнити.

Доводи касаційної скарги щодо реальних загроз через віросповідання не мають правового значення при вирішенні цього спору, оскільки перелічені представником відповідача приклади переслідувань стосуються інших осіб, які не мають жодного відношення до ОСОБА_1, а документів, які б підтверджували факт його переслідування або перебування його у будь-яких політичних, релігійних чи громадських організаціях в Ісламській Республіки Іран відповідачем не надано.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції, а викладені в ній доводи перевірені судом і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить мотивів, які б дозволили вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук