Справа № 826/13796/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 травня 2017 року 08:25 справа №826/13796/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до1. Міністерства оборони України 2. Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника Юркова Анатолія Вікторовича
провизнання протиправною відмови
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач 1) та Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника Юркова Анатолія Вікторовича (далі по тексту відповідач 2), в якому просить визнати неправомірною відмову відповідачів видати наказ про звільнення ОСОБА_2 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 10 листопада 2014 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/13796/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 07 грудня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача 1 проти задоволення позову заперечив; представник відповідача 2 суду не прибув, у зв`язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглядати справу у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:
Міністерство оборони України в особі Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника Юркова Анатолія Вікторовича з одного боку та ОСОБА_1 , солдат-курсант навчальної роти підготовки-перепідготовки та підвищення класної кваліфікації військовослужбовця служби за контрактом рядового складу початкового рівня військової частини НОМЕР_1 , з іншого боку уклали контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10 листопада 2014 року (далі по тексту - контракт).

Відповідно до пункту 3 контракту цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін - на до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Позивач зазначає, що у січні 2016 року у порядку субординації попередив відповідача 2 про бажання звільнитись із військової служби у зв`язку із закінченням особливого періоду.

Матеріали справи свідчать, що 27 липня 2016 року позивач подав рапорт командиру роти вогневої підтримки ОСОБА_3 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби у запас відповідно до підпункту ж частини восьмої статті 26 та статті 23 Закону України.

Як стверджує позивач, відповідачі відмовили йому у звільненні з військової служби, посилаючись на не закінчення особливого періоду.

Позивач вважає відмову відповідачів звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту неправомірною, виходячи з того, що закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, а можливість продовження строку дії контракту понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду; однак, станом на момент попередження позивачем про своє звільнення особливий період не діяв.

Відповідач 1 у письмовому запереченні проти позову зазначив, що у межах спірних правовідносин Міністерство оборони України не порушувало прав позивача, тому що не наділене повноваженнями звільнення військовослужбовців у військових званнях до старшого сержанта; крім того, відповідач 1 наголошував на відсутності правових підстав для звільнення позивача із військової служби, оскільки закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, посилаючись на постанову Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі №800/582/14.

Відповідач 2 письмового заперечення проти адміністративного позову до суду не надав.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред`явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

За визначенням частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частина друга статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу передбачає, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються зокрема такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Абзац третій частини третьої статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу встановлює, що у разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

За правилами пункту а частини першої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Згідно з пунктом б частини другої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу звільнення зі служби проводиться: військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

У свою чергу частина шоста статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу передбачає, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби:

а) у зв`язку із закінченням строку контракту;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби;

в) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

г) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі;

д) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено Кабінетом Міністрів України;

е) через службову невідповідність;

є) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади;

ж) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

з) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця);

и) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем;

і) у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого військовослужбовця притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України Про засади запобігання і протидії корупції;

ї) у зв`язку з неможливістю переведення на іншу посаду у разі безпосереднього підпорядкування близькій особі;

й) у зв`язку із встановленням за результатами спеціальної перевірки, яка здійснюється під час доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, відомостей, які не відповідають установленим законодавством вимогам для зайняття посади (прийому на військову службу);

к) у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років;

л) у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України Про очищення влади;

м) у зв`язку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Виходячи із наведених норм Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, суд приходить до висновку, що військова служба військовослужбовців за контрактом за загальним правилом триває до закінчення строку контракту, а у разі настання особливого періоду дія контракту продовжується понад встановлені строки.

Як встановлено вище, ОСОБА_1 та відповідач 2 уклали контракт строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, відповідно, строк закінчення контракту пов`язується із закінченням особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію; таким чином, контракт в даному випадку передбачає два альтернативних строки закінчення: 1) закінчення особливого періоду 2) або оголошення рішення про демобілізацію.

Суд встановив, що рішення про демобілізацію станом на день звернення позивача із відповідним рапортом не оголошувалось, а тому один із можливих строків для закінчення контракту не настав.

Водночас, досліджуючи питання закінчення особливого періоду, який є іншим самостійним строком для закінчення контракту, на момент звернення позивача із рапортом про звільнення із військової служби, суд звертає увагу на наступне.

Стаття 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію визначає, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За визначенням статті 1 Закону України Про оборону України особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Зміст приведених визначень особливого періоду вказує, що особливий період обмежений часом мобілізації, а у разі оголошення воєнного стану - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до пунктів 1-3 Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 Про часткову мобілізацію оголошено та проведено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва, протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Пункт 8 вказаного Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України Про затвердження Указу Президента України Про часткову мобілізацію від 17 березня 2014 року №1126-VII набрав чинності 18 березня 2014 року.

Отже, особливий період тривав протягом часу мобілізації, а саме з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року (45 діб).

Указом Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014 Про часткову мобілізацію, який набрав чинності 07 травня 2014 року після затвердження Законом України від 06 травня 2014 року №1240-VII, оголошено та проведено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва, протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, тривалість особливого періоду становила 45 діб з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

Згідно з Указом Президента України 21 липня 2014 року №607/2014Про часткову мобілізацію, який набрав чинності 24 липня 2014 року після затвердження Законом України від 22 липня 2014 року №1595-VII, оголошено та проведено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва, протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом; тому особливий період тривав з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року.

Указом Президента України 14 січня 2015 року №15/2015Про часткову мобілізацію, який набрав чинності 20 січня 2015 року після затвердження Законом України від 15 січня 2015 року №113-VIIII, вирішено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Такими чином, особливий період 210 діб тривав з 20 січня 2015 року по 18 серпня 2015 року.

Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 у справі №823/195/16 (реєстраційний номер в ЄДРСР 58212813), залишеній без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2016 року, та постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2017 року у справі №810/3919/16 (реєстраційний номер в ЄДРСР 65515233).

Оскільки воєнний стан в Україні не вводився, суд приходить до висновку, що останній особливий період закінчився 18 серпня 2015 року. Доказів, які б свідчили, що особливий період тривав після 18 серпня 2015 року, відповідачами до суду не надано.

Враховуючи викладене, на думку суду, на момент звернення позивача із рапортом про звільнення із військової служби, а саме 27 липня 2016 року, особливий період закінчився, тому контракт припинився, у зв`язку із закінченням строку, що є підставою для звільнення із військової служби на підставі пункту а частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Відповідно до пункту 35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених зокрема пунктом а частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Разом з тим, докази прийняття командуванням військової частини рішення про звільнення позивача із військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту у справі відсутні.

Таким чином, поведінка Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника ОСОБА_4 щодо не звільнення позивача із військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту не відповідає нормам Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, однак позовні вимоги у цій частині належить задовольнити часткового, оскільки у справі відсутні докази вчинення відповідачем 2 дій щодо відмови у звільненні з військової служби, а тому, в даному випадку має місце протиправна бездіяльність.

При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача 1 на постанову Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі №800/582/14, як на підставу для відмови у позові, оскільки у даній справі досліджувалось питання звільнення військовослужбовця з інших підстав, - за станом здоров`я, у порядку Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України та у зв`язку з проведенням організаційних заходів, а не у зв`язку із закінченням строку контракту; у згаданому рішенні Вищий адміністративний суд України не розглядав питання закінчення строку контракту.

Необґрунтованими є доводи відповідача 1 щодо продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, виходячи з того, що у межах спору дія контракту не продовжувалася; у даному випадку контракт укладено до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Щодо позовних вимог, висунутих до відповідача 1, то у їх задоволенні належить відмовити, тому що Міністерство оборони України безпосередньо не наділене повноваженнями звільнення рядового складу з військової служби, а у справі відсутні докази, які б свідчили про відмову позивачу у звільненні з військової служби з боку вказаного Міністерства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем 2 не доведено правомірність та обґрунтованість своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника Юркова Анатолія Вікторовича щодо не звільнення ОСОБА_2 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10 листопада 2014 року.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов