Справа № 464/473/17
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5832/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Куціль С.І.,

за участі представника відповідача - Устименко Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Рудненської селищної ради Залізничного району м.Львова на постанову Сихівського районного суду м.Львова від 4 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Рудненської селищної ради Залізничного району м.Львова, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Львівська обласна рада. про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Рудненської селищної ради Залізничного району м.Львова (далі - Рада) про визнання незаконною бездіяльності Ради щодо не розгляду заяви позивача від 02.11.2016 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку в смт.Рудно, в межах району проектованої забудови (далі - Заява); зобов'язання Ради розглянути на пленарному засіданні сесії питання щодо надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку в смт.Рудно, в межах району проектованої забудови.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у позивача передбаченого законодавством України права на одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, та обов'язком відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування розглянути клопотання особи у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні. Вказує, що відповідачем допущено порушення вимог законодавства України, оскільки не забезпечено належного розгляду клопотання позивача на пленарному засідання Ради. Вважає, що внаслідок бездіяльності Ради, він не може реалізувати своє конституційне право на безкоштовне отримання у власність земельної ділянки в порядку, встановленому Земельним кодексом України (далі - ЗК).

Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 4 квітня 2017 року у справі №464/473/17 адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликається на те, що позивачем не додано до Заяви усіх документів, необхідних для розгляду звернення позивача, зокрема відсутня довідка про правовий статус земельної ділянки, з огляду на що відповідачем була надіслана відповідь, якою жодним чином не вирішувалось питання по суті, а лише вказувалось про необхідність надання позивачем документів, які необхідні для об'єктивного розгляду звернення.

Позивач в судове засідання не з'явився про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Львівська обласна рада в судове засідання не надіслала свого представника, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому, апеляційний суд, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства, не вжито жодних дій щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи обґрунтованої відмови у наданні такого дозволу, у порядку передбаченому ЗК. Відтак, належним способом захисту порушеного права є визнання незаконною бездіяльності Ради щодо не розгляду Заяви та зобов'язання відповідача розглянути на пленарному засіданні дане питання.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 02.11.16 позивач звернувся до відповідача із Заявою (зареєстрованою за вхідним №К-776 від 04.11.2016) в порядку, передбаченому ст.118 ЗК щодо передачі земельної ділянки державної чи комунальної власності у власність. До Заяви позивачем долучено: копію паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, витяг із публічної кадастрової карти України із зазначенням бажаного місця знаходження земельної ділянки та графічний додаток із якого вбачається місцезнаходження та орієнтовна площа земельної ділянки (а.с.7-13).

30.11.2016 Радою надіслано відповідь за №831/вих., якою повідомлено, що в наданому позивачем пакеті документів відсутня довідка відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області про правовий статус відповідної земельної ділянки, якою позивачу фактично відмовлено у задоволенні Заяви без належного її розгляду (а.с.67).

Відтак, питання про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку в смт.Рудно, в межах району проектованої забудови на розгляд на пленарне засіданні сесії не виносилося, з огляду на що по суті заявленого питання Радою не прийнято жодного рішення, ні про надання дозволу, ні про відмову у наданні такого.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не розгляду Заяви позивача на пленарному засіданні Ради протиправною, позивач звернувся із даним адміністративним позовом.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У ч.3 ст.116 ЗК перелічено випадки безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (ч.4 ст.116 ЗК).

Статтею 118 ЗК визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до змісту ч.6 цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу.

Встановлено, що у клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями ч.7 вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Правом передавати земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб відповідно до ч.1 ст.122 ЗК наділені сільські, селищні та міські ради.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Системний аналіз положень ст.118 ЗК дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ст.118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Разом з тим, виходячи з положень ст.122 ЗК та п.34 ч.1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності наділені сільські, селищні, міські ради, які вирішують ці питання виключно на пленарних засіданнях.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року №21-358а13.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що лист відповідача від 30.11.2016 за №831/вих. не є ні відмовою у задоволенні Заяви позивача, ні рішенням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також, зазначений лист не містить, передбачених ч.7 ст.118 ЗК підстав для відмови позивачу у наданні дозволу. Відтак, такий документ не має правового значення і не може трактуватись як належний розгляд Заяви позивача з відповідного питання.

Отже, відповідач, в порушення ст.118 ЗК та Закону № 280/97-ВР, не виконав покладений на нього обов'язок, а саме не розглянув Заяву позивача на пленарному засіданні міської ради та не прийняв відповідне рішення з цього питання.

Окрім цього, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури відведення земельних ділянок» від 02.07.2013 №366-VII ч.7 ст.118 ЗК доповнено абзацом 3 наступного змісту: у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Такі зміни направлені на спрощення процедури відведення земельних ділянок у власність, зокрема запроваджено принцип мовчазної згоди на етапі отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки у випадку бездіяльності суб'єкта владних повноважень, внаслідок якої протягом місяця не розглянута заява про надання дозволу на виготовлення проектної документації, заявник має право здійснити замовлення проекту відведення земельної ділянки.

Між тим, можна констатувати, що наявність такої правової норми, яка надає позивачу можливість скористатися своїм правом, передбаченим абзацом 3 ч.7 ст.118 ЗК на замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання (отримання) відповідного дозволу, не позбавляє його права, на підставі частин 10 і 11 цієї ж статті та ч.4 ст.ст.118 ЗК, ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), на звернення до суду із позовом про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов'язання його вчинити дії по розгляду відповідного клопотання (заяви) позивача.

У поданій апеляційній скарзі відповідач вказує, що розгляд Заяви позивача можливий лише після процедури поділу земельної ділянки у порядку, передбаченому ст.56 Закону України «Про землеустрій» у зв'язку з тим, що запитувана позивачем земельна ділянка відповідно до даних публічної кадастрової карти України сформована як земельна ділянка площею 0,7512 га із присвоєним кадастровим номером. Такі покликання апелянта суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки будь-які питання, пов`язані із можливістю чи неможливістю безоплатної передачі земельної ділянки у власність позивача повинні вирішуватись виключно на пленарних засіданнях Ради. Позивачем виконано всі вимоги, передбачені чинним законодавством, необхідні для набуття права на землю із земель державної та комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, зокрема подано Заяву із необхідними додатками, відтак обов'язком Ради є в будь-якому випадку розглянути відповідну Заяву і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою чи обґрунтовано відмовити у наданні такого дозволу.

Апеляційний суд звертає увагу на той факт, що суд першої інстанції при вирішенні публічно-правового спору неправильно застосував норму матеріального права, помилково застосувавши ст.123 ЗК, яка регулює порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування до правовідносин щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, які регулюються ст.118 ЗК.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно ухвалено судове рішення яким позов задоволено, проте таке було ухвалено із помилковим застосуванням норм матеріального права, що однак не призвело до неправильного вирішення справи в цій частині.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи у вказаній частині позову, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, підстави для скасування такого рішення у цій частині відсутні.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до ч.1 ст.94 КАС якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом першої інстанції позов задоволено та стягнуто з Ради суму сплаченого позивачем судового збору за подання позову (судовий збір 1280 грн), хоча такі необхідно було стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.Отже, постанова суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рудненської селищної ради Залізничного району м.Львова задовольнити частково.

Постанову Сихівського районного суду м.Львова від 4 квітня 2017 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини постанови в такій редакції:

«Стягнути із Рудненської селищної ради Залізничного району м.Львова за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_2 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень сплаченого судового збору.».

В решті постанову Сихівського районного суду м.Львова від 4 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повний текст виготовлений 19 червня 2017 року.