Справа № 826/14029/16
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
13 червня 2017 року м.Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Твердохліб В.А.,
суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,
за участю секретаря Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - Лазаренко Ельвіри Олександрівни на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Державної міграційної служби України (далі Відповідач 1), Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі Відповідач 2) про:
визнання протиправною бездіяльності ГУ ДМС в частині невчинення дій щодо розгляду заяви громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених розділом V наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»;
визнання протиправним та скасування рішення про Відповідача 1 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22 серпня 2016 року №438-16;
зобов`язання Відповідача 1 прийняти рішення про визнання громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 біженцем.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Позивачем та його представниками подано апеляційні скарги з вимогами скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Позивача, заперечення представника Відповідача 1 та представника Відповідача 2, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, громадянин Республіки Молдова ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) через свого представника - адвоката Антоновича О.М., 01 серпня 2016 року звернувся із заявою №68 до Відповідача 2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через переслідування його по політичним мотивам на території Республіки Молдова та можливе фізичне усунення у зв`язку із незгодою з політикою діючого Уряду.
16 серпня 2016 року Відповідачем 2 прийнято висновок про доцільність прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту щодо громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 .
За результатами розгляду справи №2016KYIV0068 Відповідачем 2 складено 22 серпня 2016 року висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено, що заявник не бажає повертатися до країни своєї належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Республіки Молдова; зазначені причини небажання повертатися, на думку ГУ ДМС, не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.
У висновку про відмову у визнанні біженцем зазначено також, що заявник перебував у СІЗО та у Відділі забезпечення досудового слідства СБУ з метою подальшої екстрадиції до Республіки Молдова, що вказує на те, що заявник не бажав повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Республіки Молдова. Зазначені причини небажання повертатися ОСОБА_1 не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.
Встановлено, що ОСОБА_1 є відомим молдавським політиком та бізнесменом, колишній депутат Республіка Молдова, отже є публічною особою. Разом з тим, відповідно до інформації по країні походження, відсутні повідомлення щодо застосування недемократичних методів боротьби з опозицією та потенційними кандидатами у президенти Молдови.
Відповідно до пункту 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочини, не є біженцями.
Слід зазначити, що екстрадиція сама по собі не становить порушення ст.3 Женевської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому в інтересах світового суспільства необхідно щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. І, навпаки, створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.
Також враховуючи інформацію про те, що у Республіці Молдова відносно Позивача порушена кримінальна справа за статтею 190 «Шахрайство» та статтею 243 «Відмивання коштів» Кримінального кодексу Республіки Молдова, слід вказати, що згідно абз.2 п.1 ст.6 Закону особа, яка вчинила злочин не політичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Також, доцільно зауважити, що за злочини, інкриміновані ОСОБА_1 не передбачено покарання у вигляді смертної кари, тому відповідний елемент серйозної шкоди, який міститься у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону, не підлягає дослідженню та аналізу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за наслідком дослідження інформації по країні походження, можливо стверджувати, що Республіка Молдова, є правовою та конституційною державою. Враховуючи отримання безвізового режиму з ЄС, та значний прогрес в інтеграції та асоціації з EC, можливо зазначити, що наразі Республіка Молдова здійснила необхідні реформи, в тому числі у питаннях захисту прав людини.
Суб`єктом владних повноважень прямого причинно-наслідкового зв`язку між політичною діяльністю заявника та порушеною відносно нього кримінальною справою, не встановлено. Тому, є серйозні підстави вважати, що звернення заявника за міжнародним захистом було викликано бажанням уникнути екстрадиції.
Разом з тим, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози застосування до нього смертної кари або вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, Відповідачем 2 рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідачем 1 на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та з урахуванням висновку ГУ ДМС України, встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.
Отже, 22 серпня 2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №438-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Повідомленням від 22 серпня 2016 року №195 Відповідачем 2 повідомлено Позивача про те, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні. Підстава: рішення Відповідач 1 від 22 серпня 2016 року №438-16.
За приписами пп.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; 13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Положеннями статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З наведених правових норм випливає, що особа, яка не є громадянином України, може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови її відповідності критеріям, визначеним пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та відсутності обмежень, передбачених статтею 6 цього Закону.
Щодо твердження апелянтів про те, що у ОСОБА_1 наявні правові підстави для визнання біженцем, оскільки він має обґрунтовані підстави побоюватися переслідування в країні походження, а його звернення обґрунтоване саме наявністю підстав побоюватися переслідування з політичних мотивів, колегія суддів зазначає таке.
Зі змісту заяви-анкети, реєстраційного листка, протоколу співбесіди та інших документів, які містяться в особовій справі Позивача №2016KYIV0068 вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Молдова, народився у м.Каушани, одружений, має дітей, освіта - вища, за віросповіданням - православний. Республіку Молдова покинув приблизно 07.02.2014 року.
Заявник повідомив, що до України прибув з Російської Федерації легально 23.07.2016 року, скориставшись автомобільним транспортом. Заявник надав копію паспортного документу громадянина Республіки Молдова, серія НОМЕР_1 .
На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебував легально. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник звернувся до органів міграційної служби України вперше. До органів міграційних служб інших країн не звертався.
Також, у заяві-анкеті від 01 серпня 2016 року Позивач повідомив, що покинув країну походження у зв`язку з переслідуванням з політичних мотивів на території Республіки Молдова, а також як причину виїзду з країни походження іноземець зазначає наявність побоювань щодо фізичної ліквідації за антиурядові політичні погляди.
Позивач повідомив, що у випадку його повернення у країну походження він побоюється бути заарештованим, підданим тортурам та нелюдському поводженню у зв`язку з активною участю у опозиційній політичний діяльності Республіки Молдова.
Під час проведення співбесіди заявник вказав, що він є активним політично-опозиційним діячем, а метою своєї діяльності зазначив намагання створити динамічний розвиток Республіки Молдова з наступним вступом до Євросоюзу та об`єднання з Румунією. Позивач повідомив, що у 2008 році вступив до політичної партії «Альянс наша Молдова», у 2009 році пройшов за списками на виборах та став депутатом, після чого діяльністю партії, яка за рахунок об`єднання з іншими партіями у наступному змінила назву на ЛДПМ, ОСОБА_1 не займався, а просував особистий проект та мав наміри балотуватися на виборах у президенти Республіки Молдова.
Статтею 1 Конвенції про статус біженців визначено термін «біженець» - це особу, яка: 1) вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 року і 30 червня 1928 року або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 року і 10 лютого 1938 року, Протоколом від 14 вересня 1939 року або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців; постанови про відмову в праві вважатися біженцями, ухвалені Міжнародною організацією у справах біженців у період її діяльності, не перешкоджають тому, щоб статус біженця надавався особам, які задовольняють умовам, викладеним у пункті 2 цього розділу; 2) внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Положеннями статті I Протоколу щодо статусу біженців (укр/рос) **** передбачено, що держави-учасниці цього Протоколу зобов`язуються застосовувати статті 2 - 34 цієї Конвенції до біженців, які підпадають під нижченаведене визначення.
Для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року ...» та слів «... внаслідок таких подій» у статті 1 A (2).
Цей Протокол застосовується державами, які беруть у ньому участь, без будь-яких географічних обмежень, за винятком випадків, коли існуючі заяви, зроблені державами, які вже є учасницями Конвенції згідно зі статтею 1 B (1) (a) Конвенції, також застосовується, якщо Протокол не буде продовжений згідно зі статтею 1 B (2) Конвенції відповідно до цього Протоколу.
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.
Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.
Отже, визначальним при вирішенні питання про надання статусу біженця є саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, у цьому випадку, на думку Позивача, побоювання переслідування його з політичних мотивів.
Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши доводи Позивача та наявну у вільному доступі інформацію щодо ситуації у Республіці Молдова щодо можливих переслідувань ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності обставин, які можуть вказувати на обґрунтованість побоювань Позивача.
З матеріалів справи вбачається, що Позивач є відомим молдавським політиком та бізнесменом, колишній депутат парламенту Республіки Молдови, та мав намір балотуватися на пост президента країни.
В мережі Інтернет міститься інформація про особу Позивача.
Однак, судом апеляційної інстанції не виявлено інформації щодо застосування недемократичних методів боротьби з опозиційними політиками чи потенційними кандидатами у президенти Республіки Молдови.
Разом з тим, Позивачем та його представниками не надано будь-яких доказів та не наведено посилання на такі докази, які б могли підтверджувати обґрунтованість побоювань переслідування і їх реальності, зокрема відсутнє посилання на конкретні факти щодо його переслідування з політичних мотивів на території Республіки Молдова, на випадки фізичної ліквідації політиків чи інших осіб за антиурядові політичні погляди або безпідставних арештів, тортур чи нелюдського поводження з такими особами.
У відкритих джерелах інформації зазначається про розшук та затримання Позивача у зв`язку із порушенням кримінальних справ, передбачених статтями 190 та 243 Кримінального кодексу Республіки Молдова за шахрайство в особливо великих розмірах та відмивання коштів.
З урахуванням наведеного, спростовується твердження Позивача про його політичні переслідування в країні походження, а намагання отримати статус біженця може свідчити про мету уникнути юридичної відповідальності за можливе вчинення кримінально караних діянь.
Також, доказів того, що кримінальне переслідування ОСОБА_1 у країні походження пов`язане з його політичною діяльністю чи антиурядовими поглядами Позивачем не наведено.
Колегія суддів погоджається з висновком суду першої інстанції, що екстрадиція сама по собі не становить порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважує, що відповідно до пункту 56 Керівництва, з процедур і критеріїв із визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців переслідування слід відрізняти від покарань за злочини відповідно до звичайного права. Особи, які рятуються від переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями.
Таким чином, відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22 серпня 2016 року №438-16 є правомірним.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила).
Згідно з розділом V Правил передбачено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до норм пунктів 5.1,5.2 Правил після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.
Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону.
Результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;б) направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит (додаток 17) щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону; в) у разі відсутності в заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, направляє відповідні матеріали, а в разі необхідності - й заявника до органів Служби безпеки України з метою ідентифікації особи (додаток 18); г) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 18); ґ) в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням (додаток 19); д) долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані територіальним органом ДМС під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження; е) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).
Належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд`єгерським зв`язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.
Апелянти посилаються на те, що уповноваженою особою ГУ ДМС не проводилось співбесіди після прийняття рішення про оформлення документів, на медичне обстеження заявник не направлявся; запити у відповідні інстанції не направлялись.
Колегія суддів з цього приводу зазначає, що наявні у справі копії документів з особової справи Позивача, підтверджують, що посадовою особою ГУ ДМС 11 серпня 2016 року проведено співбесіду та зафіксовано у відповідному протоколі співбесіди; направлено відповідні запити до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, до органів прокуратури, поліції та територіальних органів ДМС України та відділу бюро Інтерполу.
Доказів проведення співбесіди після оформлення прийняття рішення про оформлення документів та направлення Позивача на медичне обстеження у справі не міститься.
Однак, зазначене не спростовує відсутність підстав для надання Позивачу статусу біженця та не вплинуло на правомірність оскаржуваного рішення, а тому не може вважатись невиконанням Відповідачем 1 приписів розділу V Правил в цілому та протиправною бездіяльністю.
Крім того, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правила не встановлюють мінімальних строків для прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому посилання Позивача на те, що прийняття ДМС України рішення у нерозумний короткий строк є необґрунтованим.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки суб`єкти владних повноважень діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та прийняте ними рішення є правомірним.
Приписами ст.159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст.201, 202 КАС України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - Лазаренко Ельвіри Олександрівни залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Ухвала складена в повному обсязі 19 червня 2017 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.