Справа № 824/458/16-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/458/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дембіцький Павло Дмитрович

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

14 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Смілянця Е. С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представників відповідача: Шкеул С.В., Савчука М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась в суд з адміністративним позовом, в якому просила поновити її на роботі на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області, стягнути з Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області на її користь заборгованість по заробітній платі в середньомісячному розмірі за час вимушеного прогулу з 11.05.2016 року по день поновлення на роботі, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Відповідно до постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 13.04.2017 року вказаний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано розпорядження Голови Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області від 11 травня 2016 року № 21-ОС про звільнення з 11 травня 2016 року позивача з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації по п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено позивача на раніше займаній посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області з 11 травня 2016 року; стягнуто з Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 травня 2016 року по 13 квітня 2017 року в сумі 84081,44 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

В судовому засіданні представники відповідача вимоги апеляційної скарги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечили проти апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач 01.04.2004 року прийняла Присягу державного службовця.

Згідно матеріалів особової справи позивача, записів трудової книжки серії АО № 002934 робочий стаж останньої складає понад 40 років, із них стаж державної служби понад 13 років, з 16.01.2012 року призначена на посаду заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації, як така, що успішно пройшла конкурс, присвоєно 11 ранг державного службовця.

10.03.2016 року головою Путильської районної державної адміністрації винесено Розпорядження № 51-р "Про зміни в структурі районної державної адміністрації". Пунктом пятим Розпорядження перейменовано Управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації в Управління соціального захисту населення районної державної адміністрації в кількості 19 штатних одиниць.

Розпорядженням Путильської районної державної адміністрації від 10.03.2016 року № 51-р затверджено структуру управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації. Відповідно до вказаної структури управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації включає 19 штатних одиниць.

11.05.2016 року позивачу запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу призначення та контролю всіх видів допомоги управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації (на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника).

Розпорядженням Голови Путильської районної державної адміністрації від 11.05.2016 року №21-ос «Про звільнення ОСОБА_2» позивача звільнено з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації з 11.05.2016 року відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (Закон N889-VIII) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону N889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Оскільки норми спеціального закону (Закон України Про державну службу) не регулюють питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд застосовує у спірних правовідносинах норми трудового законодавства.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

В силу ч. 4 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Частиною 3 ст. 32 КЗпП України врегульовані трудові відносини працівника та роботодавця у зв'язку зі змінами істотних умов праці. Так, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як встановлено з матеріалів справи, в управлінні праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації, де працював позивач, істотних змін в організації виробництва і праці не відбулося, штатна чисельність з відповідними посадами збереглася.

В свою чергу, відповідачем загальним списком було повідомлено про можливе вивільнення, однак не попереджалось про зміну істотних умов праці. Будь яких попереджень, а також повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, що є фактично повідомленням працівника про заплановану зміну умов укладеного з ним трудового договору з пропозицією продовжувати роботу в нових умовах не проводилось, як того вимагає КЗпП України.

Разом з тим, необхідною умовою застосування положень п.6 ч. 1 ст.36 КЗпП України під час звільнення працівника є зміна істотних умов праці безпосередньо на посаді, яку він займає, та його відмова продовжувати працювати на цій посаді зі зміненими умовами праці. Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

У відповідності до ч. 3 ст. 32 КЗпП у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Отже, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 36, ч.ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Вказана позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 01.10.2013 р. справа № 21-319а13.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас, відповідач зазначені зобов'язання не виконав і відповідно порушив трудові гарантії позивача, як працівника.

Зокрема, встановлено, що 10.03.2016 року розпорядженням голови районної державної адміністрації від 10.03.2016 року № 51-р затверджено список працівників управлінь та відділів районної державної адміністрації, які можливо будуть вивільнені в кількості 36 осіб. 11.03.2016 року керівником апарату районної державної адміністрації згідно вказаного списку ознайомлено позивача про те, що можливе позивача буде вивільнено та інших.

Із змісту вказаного списку про можливе вивільнення видно, що 11.03.2016 року відповідачем було ознайомлено позивача про те, що можливо буде вивільнена. Однак вказаний список не відповідає змісту попередження про порядок вивільнення працівників, як передбачено ст. 49-2 КЗпП України. У вказаному списку про те, що можливо будуть вивільнені працівники, відсутні будь які відомості, які б свідчили про запропоновану будь-яку посаду позивачу на яку він мав переважне право претендувати.

Крім того, відповідач одночасно з ознайомленням про можливе вивільнення з підстав передбачених п. 6 ст. 36, п.п. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не врахував право позивача про його переважне право залишення на роботі та не запропонував позивачу жодної наявної вакантної посади, яку він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Тобто, відповідач звільнив позивача без дотримання вимог ст. ст. 36 та 49 КЗпП України.

При цьому, відповідачем при звільненні позивача не враховано вимоги ст. 42 КЗпП України щодо його переважного права залишення на роботі, оскільки позивач за період проходження державної служби характеризується позитивно, проходила курси з підвищення кваліфікації 20 листопада 2014 року, постійно займалась підвищенням свого професійного рівня, а згідно рішення атестаційної комісії від 27.11.2014 року відповідає займаній посаді, крім того позивач була обраною головою профспілкового комітету управління праці та соціального захисту населення. Тому позивач, мала переважне право на залишення на роботі та претендувати на зайняття вакантної посади заступника начальника управління начальника відділу соціального захисту населення Путильської РДА, а також і інших запропонованих вакантних посад, таких як начальника відділу.

Таким чином, позивача звільнено незаконно, а розпорядження № 21-ос від 11.05.2016 року винесено з порушенням вимог трудового законодавства.

Вимогами ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось сторонами, відповідачем відповідного попередження про персональне звільнення позивача, як передбачено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України не приймалось. Водночас, відповідач листом від 11.05.2016 року № 02-32/519 у зв`язку із змінами в організації праці у порядку працевлаштування було запропоновано позивачу нижчу посаду, зокрема: посаду головного спеціаліста відділу призначення та контролю віх видів допомог управління соціального захисту населення Путильської РДА (на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника). Зі змісту вказаного листа про зміну в організації праці (про зміну істотних умов праці) від 11.05.2016 року вбачається, що позивачу пропонувалася нижча посада, яка не відповідає її кваліфікації та рівню, а не пропонувалося переведення та продовження роботи на попередній посаді заступника начальника управління начальника відділу з урахуванням зміни внутрішньої структури юридичної особи.

Враховуючи відсутність змін в організації виробництва і праці пов`язаних із скороченням чисельності працівників, відсутність ліквідації органу державної влади, наявності рівнозначної вакантної посади в управлінні праці та соціального захисту населення Путильської РДА, слід зазначити, що фактично відбулось перейменування управління із збереженням всіх функцій та напрямку діяльності, а тому, звільнення позивача з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту Путильської районної державної адміністрації є протиправним.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що порушення вимог закону, які допущено при звільненні є підставою для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 ст. 40 п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

В свою чергу встановлено, що відповідно до Протоколу № 1 від 08 квітня 2011 року рішенням профспілкових зборів членів профспілки працівників управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації ОСОБА_2, обрано головою профспілкового комітету управління.

Вказане свідчить про те, що розірвання трудового договору з позивачем, з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 п.п. 2 і 3 ст. 41 КЗпП України, могло бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак відповідач не дотримався вимог ст. 43 КЗпП України, прийняв протиправне розпорядження про звільнення позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації (реорганізації) державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідовується (реорганізовується), не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої (реорганізованої) установи.

Разом з тим, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14 та від 28.10.2014 року у справі № 21-484а14.

Також, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд першої інстанції вірно врахував висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 21.05.2014 року у справі № 6-33цс14, відповідно до яких закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями про обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 та ст. 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Оскільки звільнення позивача з раніше займаної посади відбулося з порушенням установленого законом порядку, тому позовна вимога щодо поновлення позивача на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області, не підлягає задоволенню.

Однак, вимогами ч. 2 ст. 11 КАС України встановлено, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відтак, належним способом захисту прав позивача є поновлення його на раніше займаній посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської РДА.

В силу п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та ч. 1 ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно.

Отже, позивача необхідно поновити на посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області з 11 травня 2016 року, допустивши рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Що стосується позовної вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.05.2015 р., слід зазначити слідуюче.

За змістом п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Згідно довідки управління соціального захисту населення Путильської РДА від 27.02.2017 р. №199 середньоденна заробітна плата позивача становила 362,42 грн.

У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за №110 передбачено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Як вбачається із оскарженого розпорядження про звільнення, останнім робочим днем позивача є 11.05.2016 р. Відтак, кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача становить - 232 дні у т.ч. : за травень 2016 р. - 14, червень 2016 р. - 20, липень 2016 р. 22, серпень 2016 р. 22, вересень 2016 р.- 22, жовтень 2016 р. 20, листопад 2016 р. 22, грудень 2016 р.-22 дні, січень 2017 року 20, лютий 2017 року -20 , березень 2017 року 20, квітень 2017 року - 9 днів.

Відтак, з Путильської РДА Чернівецької області необхідно стягнути на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 12.05.2016 р. по 13.04.2017 р. у сумі 84084,44 грн. (362,42 грн. х 232 робочі дні).

Зважаючи на аналіз положень п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, суд присуджує до негайного виконання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач приймаючи рішення про звільнення не врахував вищезазначені обставини справи зокрема безперервний стаж роботи, а також те, що позивач з 2011 року являлась головою профспілкового комітету управління праці та соціального захисту населення, а згідно рішення атестаційної комісії позивач відповідала займаній посаді заступника начальника управління, що вказує на недотримання відповідачем вимог ст.ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Всупереч ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідач при розгляді судом спору не довів правомірність видачі розпорядження № 21-ОС від 11.05.2016 року про звільнення позивача, а відтак його не можна визнати обґрунтованим.

Спірним розпорядженням порушені права, свободи та інтереси позивача, а тому, розпорядження, як протиправне належить до скасування, а позивач поновленню на раніше займаній посаді, що забезпечить належний захист порушеного права та відповідає суті заявлених вимог.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак, відсутні підстави для скасування такого рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 16 червня 2017 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г. Смілянець Е. С.