Справа № 820/5176/16
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 р. Справа № 820/5176/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Бартош Н.С. , Курило Л.В.

за участю секретаря судового засідання Дудка О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2017р. по справі № 820/5176/16

за позовом ОСОБА_1

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про поновлення на посаді,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі позивач), звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств медичної та хімічної промисловості Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Міжрегіонального Головного управління ДФС;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.;

- зобов'язати адміністрацію Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Міжрегіонального Головного управління ДФС виплатити ОСОБА_1 компенсацію за час вимушеного прогулу з урахуванням перерахунку згідно нових посадових окладів з урахуванням вислуги років та рангу;

- визнати незаконним виведення ОСОБА_1 поза штат у зв'язку із незаконним звільненням та нарахувати заробітну плату за травень, червень 2016 року відповідно до Постанови КМУ № 292 від 06.04.2016 року згідно нових посадових окладів.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 березня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а саме ст.ст.8,22,46 Конституції України, не врахування доводів позивача про недотримання процедури звільнення, наявність у неї переваг перед іншими працівниками в частині кваліфікації, стажу роботи та продуктивності праці, підписання нею попередження про звільнення під тиском та із застосуванням погроз.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення. Позивач в судове засідання не з'явилася, просила розглядати справу за її відсутністю.

13.06.2017р. фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося відповідно до п.6 ч.21 ст.12, ч.1 ст.41 КАС України.

Перегляд рішення суду першої інстанції здійснюється у межах доводів апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 з 1993 року по 02.06.2016 року працювала в органах державної податкової інспекції, з 16.06.2015р. по 02.06.2016р. позивач обіймала посаду головного державного ревізора- інспектора відділу податкового супроводження підприємств медичної та хімічної промисловості в Спеціалізованій державній податковій інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального управління ДФС, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

Граничну чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, у тому числі Державної фіскальної служби України, визначено у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів».

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 840 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року № 85» граничну чисельність апарату Державної фіскальної служби України було зменшено з 2186 до 1530 осіб.

У зв'язку із скороченням штатної чисельності СДПІ у м. Харкові МГУ ДФС на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 840 "Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. №85" відбулися зміни в організаційній структурі та штатному розписі СДПІ у м. Харкові МГУ ДФС.

4 лютого 2016 року начальником МГУ ДФС - ЦО ОВП затверджено нову організаційну структуру, а 15 лютого 2016 року Головою ДФС України затверджено новий штатний розпис СДПІ із штатною чисельністю 169 шт. одиниць. Попередній штатний розпис складався із 300 штатних одиниць.

Новий штатний розпис введено в дію згідно з наказом СДПІ у м. Харкові МГУ ДФС від 16.02.2016 року №53 "Про введення в дію штатного розпису на 2016 рік Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС". (а.с.41-43)

Відповідно до штатного розпису на 2016р. штатну чисельність відділу податкового супроводження підприємств медичної та хімічної промисловості зменшено на 4 одиниці (з 11 осіб до 7 одиниць) за рахунок скорочення 4-х посад головного державного ревізора-інспектора.

10.03.2016р. ОСОБА_1 письмово попереджена про звільнення з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств медичної та хімічної промисловості згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України , що підтверджується її підписом на письмовому повідомлені.(а.с.197)

30.05.2016 року відповідачем запропоновано ОСОБА_1 вакантну посаду, а саме: посаду головного державного ревізора-інспектора відділу аудиту, від якої позивач відмовилась, що підтверджується власноручно написаною відмовою у попередженні про наступне вивільнення.(а.с.197)

Звільнення позивача також погоджено з профспілковою організацією, що підтверджується протоколом № 21 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Спеціалізованої ДПІ по роботі з ВПП у м. Харкові Міжрегіонального Головного управління ДФС.(а.с.49)

З 02.06.2016р. ОСОБА_1 наказом Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Міжрегіонального Головного управління ДФС № 118-о від 31.05.2016р. звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств медичної та хімічної промисловості, згідно з п. 1. ст. 40 КЗпП України на підставі попередження про наступне вивільнення від 10.03.2016 року, протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації від 30.05.2016 року № 21.

Позивач, вважаючи свої права порушеними з огляду на протиправність наказу про її звільнення, звернулася до суду.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність дій відповідача при звільненні, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України "Про державну службу" державна служба особи може бути припинена, як з підстав, визначених цим законом, так і за загальними підставами, визначеними Кодексом законів про працю України.

Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до п. 1ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч.1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У постанові від 01 квітня 2015 року (6-40цс15) Верховний Суд України відзначив, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП, щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Проте, суд зазначає, що в даній частині відповідач не дотримав вимог закону, оскільки одночасно з попередженням про звільнення не запропонував позивачу іншої роботи. Суб'єктом владних повноважень не надано доказів того, що при звільненні позивача положення цієї статті, що є додатковою гарантією працівнику, були дотримані.

Як убачається з матеріалів справи, у письмовому повідомленні про майбутнє звільнення від 10.03.2016 року, наданому позивачем, не заповнена графа щодо запропонованих вакантних посад, а надане відповідачем попередження містить запис, в якому зазначено про відсутність вакантних посад, які могли б бути запропоновані позивачу станом на 10.03.2016р.

Під час розгляду справи, відповідачем не надано доказів відсутності вакантних посад в установі як станом на час попередження позивача про наступне вивільнення так і станом на час його звільнення. Крім цього, відповідачем не надано доказів пропонування позивачу посад в інших установах податкового органу.

Суд першої інстанції не звернув уваги на допущені порушення процедури звільнення.

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів створення відповідної комісії в установі з вирішення питання про переважне право залишення на роботі працівників, посади яких скорочено, доказів запрошення позивача на засідання комісії, дослідження його кваліфікаційного рівня. Ким зроблений висновок про невідповідність позивача займаній посаді та про відсутність у позивача переваг на залишення на роботі відповідачем також не повідомлено.

Колегія суддів зазначає, що попередження про вивільнення було вручено позивачу 10.03.2016р., проте одночасно з попередженням відповідачем ОСОБА_1 не було запропоновано вакантних посад, що підтверджується відповідним записом в попередженні. Вакантна посада запропонована позивачу вперше лише 30.05.2016р.

В письмових поясненнях відповідач визнає наявність вакантних посад, проте зазначає, що наявні вакантні посади, які не були запропоновані позивачу з підстав перебування її на лікарняному та пропонування їх іншим працівникам, які мають переважне право залишення на роботі .

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів в підтвердження відсутності вакантних під час ознайомлення позивача з попередженням про вивільнення, а також поважності обставин не пропонування їх позивачу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює безперервно в органах податкової служби з 1993 року, її стаж роботи становить більше 23років, має заохочення, нагороджена почесними грамотами, має вищу економічну освіту, тобто має достатній рівень кваліфікації.

Крім того, доказів про невідповідність кваліфікації позивача вакантним посадам, рівнозначним за посадовими обов'язками посаді, яку займав позивач, та доказів вжиття заходів щодо переведення його на такі вакантні посади, відповідач під час розгляду справи не надав.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 40, частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи.

Вбачається, що власник або уповноважений ним орган вживає заходів до переведення працівника за його згодою на посаду, що відповідає його кваліфікації, а за відсутності такої посади - на іншу роботу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 01.10.2013 року (справа № 21-319а13), від 10.03.2015 року (справа № 21-52а15).

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 01.04.2015 року справа №6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП, щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

В силу приписів ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: …; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); … .

Таким чином, вказана правова норма визначає критерії для оцінювання дій та рішень суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, а тому суб'єкти владних повноважень повинні враховувати ці критерії-принципи, приймаючи будь-яке рішення та вчиняючи будь-які дії. А оскільки дотримання всіх критеріїв свідчить про якість та природу прийнятих рішень та вчинених дій, то недотримання хоча б одного з них тягне наслідком визнання їх протиправними та необґрунтованими.

Аналіз змісту спірних наказів свідчить, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень не дотримався чітко визначеної процедури звільнення позивача, що призвело до порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких було спрямоване це рішення.

Правовими положеннями ч. 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приписи даної норми фактично встановлюють презумпцію вини суб'єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються. Тобто, повідомлені позивачем обставини справи про дії відповідача - суб'єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки останній не спростує їх.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності та обґрунтованості наказу щодо звільнення позивача, також не надав доказів одночасного пропонування позивачу наявних вакантних посад, неможливості переведення позивача з її згоди на іншу роботу, та/або доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо дотримання відповідачем процедури звільнення.

Оскільки позивачем заявлені лише вимоги про поновлення на посаді, проте не заявлено вимог про скасування наказу від 31.05.2016р. про звільнення, колегія суддів , відповідно до ст.11 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог з метою повного захисту прав свобод та інтересів позивача, оскільки для відновлення прав позивача належним способом захисту є скасування наказу про звільнення, як незаконного.

У відповідності до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

На момент розгляду справи СДПІ з обслуговування великих платників у м. Харкові Межрегіонального ГУ ДФС припинено, правонаступником зазначеної установи є Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби , у зв'язку з чим, та на підставі вищезазначеного, позовна вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств медичної та хімічної промисловості підлягає задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що у випадку, якщо посада, яку обіймав незаконно звільнений працівник скорочена, для забезпечення виконання рішення суду про поновлення на роботі роботодавець зобов'язаний поновити працівника на раніше займану посаду . Якщо установа реорганізована, то рішення про поновлення повинен виконати правонаступник.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зазначено, що якщо установа реорганізована, то рішення про поновлення повинен виконати правонаступник, запропонувавши незаконно звільненому працівнику рівнозначну посаду.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки СДПІ ГУ ДФС у Харківській області (а.с.75) загальна сума нарахованого грошового забезпечення за період з квітня 2016 року по травень 2016 року становить 3119,72 грн., у тому числі за квітень 2016 року (основний оклад, надбавка за спец. знання, надбавка за вислуги держслужбовця, надбавка за високі досягнення, премія щомісячна) - 1592,13 грн., за травень 2016 року (основний оклад, надбавка за спец. знання, надбавка за вислуги держслужбовця, надбавка за високі досягнення, премія щомісячна) - 1527,59.

У відповідності до листа Мінсоцполітики від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів за квітень 2016 року складає 21 день, за травень 2016 року - 19 день, загалом 40 робочих днів.

При розрахунку середньоденної заробітної плати шляхом ділення заробітної плати за останні два місця роботи на число відпрацьованих позивачем робочих днів за цей період (40) середньоденне грошове забезпечення позивача становить 77,99 грн. (3119,72 грн./40=77,99 грн).

Оскільки ОСОБА_1 звільнено з посади з 02.06.2016 року, заява про поновлення на роботі розглядалася судом більше року не з вини позивача, доказів отримання позивачем під час вимушеного прогулу інших доходів суду не надано, кількість не відпрацьованих нею робочих днів з дня звільнення по день ухвалення судового рішення 13.06.2017 становить 257 днів .

Таким чином, на користь позивача слід стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20 043,43 грн. (257*77,99 =20 043,43 грн.).

Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення Позивача на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Позовні вимоги в частині визнання незаконним виведення позивача поза штат та нарахування заробітної плати за травень, червень 2016р. відповідно до Постанови КМУ № 292 від 06.04.2016р. не підлягають задоволенню, оскільки доказів щодо вчинення таких дій відповідачем матеріали справи не містять, позивач також не зазначає в якій спосіб вчинилися такі дії та якими доказами це підтверджується. Також належними доказами не підтверджено порушення відповідачем прав позивача під час виплати їй заробітної плати за вказаний період.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн. , оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, з яких міркувань позивач виходила зазначаючи саме такий розмір шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів.

Відповідно до ст. 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції не вірно встановлено обставини справи, постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її скасування та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати постанову суду та прийняти нову постанову.

За приписами п.п.3, 4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.п.3, 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2017р. по справі № 820/5176/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати наказ Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Харкові Міжрегіонального Головного управління ДФС № 118-о від 31.05.2016р.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств медичної та хімічної промисловості Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Харкові Міжрегіонального Головного управління ДФС з 02 червня 2016р.

Стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2016р. по 13 червня 2017р. в сумі 20 043,43 грн. (двадцять тисяч сорок три гривні 43 коп.)

В іншій частині в задоволені позову -відмовити.

Постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Русанова В.Б.
Судді Бартош Н.С. Курило Л.В.
Повний текст постанови виготовлений 19.06.2017 р.