Справа № 820/6846/16
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 р.Справа № 820/6846/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2017р. по справі № 820/6846/16

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України третя особа Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України

про скасування наказу та поновлення на посаді,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, третя особа: Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України в якому, з урахуванням уточнених позовних заяв, просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скорочення посади заступника начальника управління - начальника відділу оперативного моніторингу внутрішньої безпеки в Харківській області, як посади державного службовця та введення замість неї аналогічної посади атестованого працівника поліції (тобто атестацію посад); скасувати наказ ДВБ Національної поліції України № 219 о/с, яким звільнено ОСОБА_1 державного службовця 6 рангу - заступника начальника управління Внутрішньої безпеки в Харківській області з 26.12.2016 року; скасувати наказ НПУ від 24.11.2016 року №1214, яким скорочено посаду заступника начальника управління - начальника відділу оперативного моніторингу внутрішньої безпеки в Харківській області; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальник відділу оперативного моніторингу внутрішньої безпеки в Харківській області..

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2017р. позов задоволено частково.

Скасовано наказ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 26 грудня 2016 року №219 о/с про звільнення ОСОБА_1.

Поновлено ОСОБА_1 державного службовця 6 рангу на посаді заступника начальника управління внутрішньої безпеки Головного управління Національної поліції в Харківській області з 27 грудня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з даним судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при розгляді даної справи норм матеріального і процесуального права, а також неповноту дослідження обставин у справі.

В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, з підстав а мотивів, викладених у апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Позивач подав через канцелярію суду письмові заперечення, відповідно до яких проти задоволення апеляційної скарги заперечує у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, посинила суду, що позивача звільнено з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не була запропонована інша робота за наявності вакантної посади державного службовця.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що на підставі наказу від 08.04.2016 р. № 50 о/с позивача призначено, як такого, що успішно пройшов стажування, заступником начальника управління внутрішньої безпеки в Харківській області, з присвоєнням йому 7-го рангу державного службовця прийнятий на службу в Національну поліцію України з посадовим окладом 3199 грн. на підставі заяви позивача від 15.03.2016 року (а.с. 11).

26.10.2016р. позивач був попереджений про наступне звільнення, у зв'язку з організаційно-штатними змінами згідно з наказом Голови Національної поліції України від 06.10.2016р. № 984 "Про організаційно-штатні зміни в Національній поліції", яким скорочено посаду, що займав позивач, а саме заступника начальника УВБ в Харківській області ДВБ НП України (а.с. 74).

Департаментом Внутрішньої безпеки Національної поліції України 26.12.2016 року видано наказ по особовому складу №219 о/с, яким за пп.4 п.1 ст.83 та пп.1 п.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» звільнено ОСОБА_1, державного службовця 6 рангу - заступника начальника Управління внутрішньої безпеки в Харківській області з 26.12.2016 року (а.с. 43).

Підставою для звільнення позивача був наказ Національної поліції від 06.10.2016 року №984 «Про зміни у штатах департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України».

Позивач, не погодившись із наказом про звільнення, оскаржив його до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із протиправності наказу Департаменту Внутрішньої безпеки Національної поліції України 26.12.2016 року складу №219 о/с, яким за пп.4 п.1 ст.83 та пп.1 п.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» звільнено ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Підстави для припинення державної служби передбачені ст. 83 Закону України «Про державну службу», підпунктом 4 пункту якої визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч.1 цієї статті визначається законодавством про працю.

Статтею 5 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальний порядок звільнення працівника із ініціативи роботодавця передбачений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, з матеріалів справи судом встановлено,, що наказом Національної поліції України від 06.10.2016 року №984 «Про зміни у штатах департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України», зокрема скорочено посаду категорії державного службовця - заступника начальника управління, посаду категорії середній склад поліції - начальника відділу оперативного моніторингу, та введено посаду категорії державний службовець - заступник начальника управління - начальник відділу оперативного моніторингу внутрішньої безпеки.

Наказом національної поліції України №1161 від 11.11.2016 року внесені зміни у штатах Національної поліції України, зокрема, скорочено посаду Заступника начальника управління - начальника відділу оперативного моніторингу, категорії «державний службовець», та введено аналогічну посаду категорії «середній склад поліції».

Наказом Національної поліції України №1214 від 24.11.2016 року внесені зміни у штатах департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції (міжрегіонального територіального органу у складі кримінальної поліції), зокрема скорочено посаду Заступника начальника управління - начальника відділу оперативного моніторингу.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що посада категорії державного службовця - заступника начальника управління - начальника відділу оперативного моніторингу внутрішньої безпеки не була запропонована позивачу, оскільки не була вакантною.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що на момент попередження позивача про наступне звільнення, тобто станом на 26.10.2016 року, вакантної посади категорії «державний службовець», яку можливо було б запропонувати ОСОБА_1 не було.

Проте, представник відповідача також підтвердила та надала довідку Департаменту внутрішньої безпеки від 16.06.2017 року за № 5786/42-01/114-17, що у період після попередження та до звільнення позивача були наявні три вакантні посади категорії «державний службовець», зазначені у довідці Департаменту від 16.06.2017 року.

Також, згідно пояснень представника відповідача, вказані вакантні посади не були запропоновані позивачу, оскільки в період з 31.10.2016 року по 14.12.2016 року він перебував у відпустці, позивач не відповідав кваліфікаційним вимогам для зайняття цих вакантних посад.

Колегія суддів звертає увагу на те, що представник відповідача пояснила, що кваліфікаційні вимоги до вакантних, на момент звільнення, посад державної служби у Національній поліції України нормативно-правовими актами не визначені, але таку невідповідність позивача відповідач пов'язує з тим, що у ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту, але вона отримана на заочній формі навчання, а також відсутній досвід роботи на вказаних посадах.

Наведені доводи відповідача суд оцінює критично, оскільки по-перше: перебування позивача у відпустці не виключало обов'язку запропонувати йому вакантну посаду, а по-друге: до вакантних посад, що були у наявності на момент звільнення позивача жодним нормативно - правовим актом не висувались чіткі вимоги щодо наявності обов'язкового досвіду зайняття самих цих посад або виконання певної роботи, а також кваліфікаційний рівень не залежить від здобуття певного рівня освіти, в даному випадку - вищої, від форми навчання: вечірня, заочна, денна або екстернат. Окрім того, зразок дипломів не містить у собі інформацію про форму навчання, а отже це не впливає жодним чином на кваліфікацію.

Колегія суддів зазначає, що позивачу, незважаючи на наявні, у період після ознайомлення про наступне вивільнення 26.10.2016 року та до звільнення 26.12.2016 року, вакантні посади категорії «державний службовець», Департаментом внутрішньої безпеки НПУ не запропоновано іншу роботу, чим допущено недотримання прямих гарантій позивача на працевлаштування при звільнення за ініціативою суб'єкта призначення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 10.03.2015р. (справа №21-52а15), власник або уповноважений ним орган (держава) одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Акцентується увага на необхідність запропонування працівнику всіх наявних вакансій.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного суду України від 01.040.2015р. у справі № 6-40цс15, а також неодноразово викладалась Верховним судом України в постановах від 01.10.2013р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України (далі - Держмитслужба), Сумської митниці Держмитслужби (правонаступником якої є Сумська митниця Міндоходів України; далі - Митниця) про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та від 28.10.2014р. у справі за позовом ОСОБА_9 до Державної митної служби України (далі - ДМСУ), Південної митниці Міністерства доходів і зборів України (далі - Південна митниця), Південної регіональної митниці, Головного управління Державного казначейства України в Одеській області, третя особа - ОСОБА_12, про визнання протиправними та скасування наказів в частині звільнення, поновлення на службі та стягнення моральної шкоди.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення на посаді, з якої незаконно звільнено.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Мотивів для відступлення від вказаної правової позиції судом не встановлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не надав доказів на підтвердження того, що позивачу пропонувалися всі вакантні посади, які він може обіймати з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків в будь-якому органі (закладі, установі) до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження, як це передбачено вищезазначеними нормами права.

Також, відповідачем, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів, що при вирішенні питання про звільнення позивача відповідачем було оцінено та враховане його кваліфікаційний рівень, можливе переважне право ОСОБА_1 на зайняття вакантних посад.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2017р. по справі № 820/6846/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.
Судді Григоров А.М. Подобайло З.Г.
Повний текст ухвали виготовлений 22.06.2017 р.