Справа № 813/4132/16
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/4422/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа Сихівський районний відділ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Сихівський районний відділ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення від 01.11.2016 року щодо відмови в продовженні строку перебування на території України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2017 року задоволено позовні вимоги.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В поданій апеляційній скарзі зазначає, що позивач перетнув кордон 26.04.2015 року з м. Стамбул до м. Львова та на момент звернення до підрозділу міграційної служби перебуває на території України незаконно. В порушення вимог п.8 Порядку №150 звернувся за продовженням строку перебування на території України.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги докази того, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 не видавалась ОСОБА_2 ВГІРФО УМВС України в м. Херсон, а тому така є фіктивною.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з положень ч. 1 ст. 195 КАС України, згідно з яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та доведено матеріалами справи, що ОСОБА_2 22.09.2016 року звернувся з заявою №10/03 про продовження строку перебування на території України до 22.11.2016 року. Підставою для звернення зазначив подання документів на імміграцію в Україну згідно з п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" (дитина громадянин України).

За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про продовження строку перебування на території України та долучених до неї документів, провідним спеціалістом Сихівського РВ у м. Львові складено висновок щодо звернення громадянина Сирії ОСОБА_2 від 22.09.2016 року. У ньому зазначено, що іноземець перетнув кордон 26.04.2015 року з м. Стамбул у м. Львів та на момент звернення до підрозділу міграційної служби незаконно перебуває на території України. За порушення вимог ст. 5 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності. Станом на 22.09.2016 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 /.

У листі Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 02.11.2016 року №8.1/6965-16 зазначено, що громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 значиться зареєстрованим з 05.12.2015 року за адресою: АДРЕСА_2 по посвідці на постійне проживання серії НОМЕР_1, виданій 29.11.2007 ВГІРФО УМВС України в м. Херсон. Проте, за інформацією УДМС України в Херсонській області вказана посвідка громадянину Сирії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 не видавалася.

Враховуючи вказане та те, що заявник тривалий час перебуває в Україні з порушенням чинного законодавства, відповідно до п.п. 6 п. 10 Порядку продовження строку тимчасового перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150, керівництвом ДМС України прийнято рішення відмовити вказаному іноземцю в продовженні строку перебування на території України.

ГУ ДМС України у Львівській області 21.11.2016 року надано позивачу повідомлення про відмову в продовженні строку перебування на території України, згідно з яким ОСОБА_2 повинен покинути територію України до 25.11.2016 року.

Вважаючи таке рішення органу міграційної служби безпідставним та таким, що порушує його права та інтереси, позивач звернувся за їх захистом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що спірне рішення відповідача винесено з порушенням вимог чинного законодавства України та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п.1 ч. 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначає Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (далі за текстом - Порядок № 150).

Пунктом 5 Порядку №150 встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Згідно з п. 7 Порядку №150, рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до ст. 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Відповідно до п. 8 Порядку №150 заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС.

Пунктом 9 Порядку №150 визначено перелік документів, які подаються для продовження строку перебування на території України іноземцем та особою без громадянства і приймаючою стороною разом із заявою.

Відповідно до п. 10 Порядку №150 рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання іноземцем та особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів; 5)коли виявлено факти невиконання іноземцем та особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну; 6) коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець та особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні або вони не подали відповідного підтвердження; 7) відсутності в іноземця та особи без громадянства достатнього фінансового забезпечення на період перебування або відповідних гарантій приймаючої сторони. Зазначене рішення може бути оскаржене до територіального органу ДМС (у разі, коли рішення прийняте територіальним підрозділом ДМС), ДМС або суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має дитину Осарі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка народжена на території України, що підтверджується свідоцтвом про народження від 25.11.2015 року, виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. Батьками дитини є громадяни Сирії ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

21.01.2016 року відповідачем на ім'я ОСОБА_3 видано закордонний паспорт серії НОМЕР_2.

Згідно з Законом України "Про громадянство України" громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказує на те, що відповідно до Закону України "Про громадянство України" особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, набуває громадянства України за народженням.

Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Виходячи з наведеного, колегія судів вказує на те, що законодавець чітко визначив, що якщо є підстави для набуття громадянства України дитиною позивача вказане громадянство настає саме з моменту народження, а не з моменту реєстрації вказаного громадянства.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача в тій частині, що рішення про оформлення громадянства України за територіальним походженням громадянину ОСОБА_3 (син позивача) скасовано 17.02.2017 року, оскільки позивач звернувся до ДМС України з заявою про продовження строку перебування на території України ще у вересні 2016 року, коли дитина була громадянином України.

Стосовно покликань відповідача на те, що посвідка ОСОБА_2 на постійне проживання в Україні є підробленою, то суд аргументовано зважає наступне.

Листом Управління ДМС України в Херсонській області від 16.02.2017 року стверджується, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 Управлінням не видавалася.

Згідно з відповіддю Управління ДМС у Київській області від 17.02.2017 року, рішенням Управління ДМС України у Київській області від 17.02.2017 року скасовано рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням громадянину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженцю м. Львова України, відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство України» (у зв'язку з поданням заявником фальшивого документа).

Також, 17.02.2017 року Управлінням ДМС в Київській області повідомлено Національну поліцію України про факт використання громадянином Сирії ОСОБА_2 підробленого документа.

Позивач у судому засіданні пред'явив суду для огляду оригінал відповідної посвідки та ствердив, що отримав посвідку серії НОМЕР_1 29.11.2007 року у ВГІРФО УМВС України у м. Херсоні та надалі добросовісно вважав, що ним додержано вимоги міграційного законодавства України.

Посвідка на проживання в Україні на підставі Закону України «Про імміграцію» та відповідно до Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі - Порядок №1983), є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує право проживання на території України.

Відповідно до п. 2 Порядку №1983 (в редакції чинній на 2007 рік) оформлення і видача посвідок проводиться територіальними підрозділами Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі - територіальні підрозділи) за місцем проживання іммігрантів.

Згідно з п. 7 цього ж Порядку (в редакції чинній на 2007 рік) у паспортному документі іммігранта на останній вільній сторінці проставляється відмітка встановленого зразка про наявність дозволу на постійне проживання в Україні. Тому, на сторінці 46 паспорта громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 міститься відмітка встановленого зразка про наявність дозволу на постійне проживання в Україні з підписом посадової особи та печаткою Служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління МВС України в Херсонській області. Оригінал паспорта був оглянутий у судовому засіданні.

З виданою посвідкою ОСОБА_2 перебував в Україні понад 9 років. За цей період останній неодноразово перетинав державний кордон України, здійснював реєстрацію місця постійного проживання та його зміну, отримував візи у консульських установах іноземних держав і цього сторона відповідача жодними належними доказами не спростовано.

Також, 16.09.2006 року позивачем отримано в Україні посвідчення водія серії НОМЕР_3, видане ДАІ ГУ МВС України в м. Херсон

10.02.2016 року на підставі посвідки на проживання НОМЕР_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що 10.02.2016 року складено відповідний актовий запис №78.

На час звернення ОСОБА_2 до Сихівського РВ ГУ ДМС України у Львівській області діяв Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251 (далі - Порядок №251).

Пунктом 18 цього Порядку встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, відповідно до пункту 20 Порядку №251 копія рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання видається територіальним органом або підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві та особі без громадянства під розписку або надсилається рекомендованим листом таким особам і приймаючій стороні не пізніше ніж протягом п'яти днів з дня його прийняття.

У разі прийняття рішення про скасування посвідки вона підлягає вилученню та знищенню. При цьому відмітка про видачу посвідки в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, анулюється (вкладний талон вилучається).

Одночасно, за змістом п. 21 Порядку №251 іноземцю та особі без громадянства протягом місяця з дня отримання копії рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки надано право на його оскарження шляхом звернення до ДМС або суду.

Апелянт не заперечує тієї обставини, що повноважними державними установами рішення про скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 не приймалося, така не вилучалася та не знищувалася, оскільки вважає, що така не видавалась у встановленому порядку.

Твердження відповідача про кримінальне провадження щодо незаконного використання фіктивної посвідки не підтверджено належними та допустимими доказами у справі.

Покликання апелянта на постанову від 20.09.2016р. стосовно притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 представником структурного підрозділу Державної міграційної служби України за ч.1 ст.203 КУпАП, а саме за проживання без документів на право проживання в Україні) не приймається судом до уваги, зважаючи на вимоги ч.4 ст.72 КАС України.

Такими стверджується, що вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Одночасно оглянутими в судовому засіданні паспортними документами позивача спростовуются доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не перетинав державний кордону України в період з 2007 року, а лише в'їхав в України 26.04.2015р.

Узагальнюючи вказане, колегія суддів погоджується з запереченням сторони позивача, що наведені в апеляційній скарги підстави того, що посвідка ОСОБА_2 на проживання в Україні серії НОМЕР_1 29.11.2007 року є підробленою не підтверджено належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції, вважає, що обґрунтованою підставою є те, що позивач має дитину, народжену на території України, яка набула громадянство України та не має можливості вчиняти будь - які дії та користуватись правами без продовження строку перебування на території України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 січня 2012 року "Рисовський проти України" зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Так, розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Аналогічна позиція викладене, зокрема в рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 року Конституційного Суду України, відповідно до якої, рішення суб'єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Водночас необхідно вказати, що у разі доведення вироком суду події злочину і вини посадових осіб з підроблення посвідки на проживання в Україні ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 29.11.2007 року, позивач має право вимагати перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Керуючись ст. 160 ч.3, ст.ст.195, 196, ст. 198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2017р.у справі №813/4132/16 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді І. М. Обрізко
Р. В. Кухтей
Повний текс виготовлено 20.06.2017р.