Справа № 820/844/16
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року м. Київ К/800/20146/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної міграційної служби України

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року

у справі № 820/844/16

за позовом Громадянки В'єтнаму ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України

про визнання протиправним висновку, скасування пункту рішення, -

встановив:

Громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ГУ ДМС в Харківській області, ДМС України, в якому просить:

- визнати протиправним «Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні» від 25.03.2015 року ГУ ДМС в Харківській області;

- скасувати пункт 27 (підпункти 27.1- 27.3) та Додаток 27 Наказу № 104 ДМС України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» від 14.08.2015 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року, позов громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

У касаційній скарзі ДМС України не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.07.2003 року, громадянка СРВ ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Хоа Бінь Республіки В'єтнам. До 1986 року постійно проживала у В'єтнамі. В 1986 року за власним бажанням прибула в Україну в м. Полтаву на працю по контракту за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР від 02.04.1981 року. З 1986 року до 1997 року працювала на прядильній фабриці м. Полтава, а потім навчалась у ПТУ при фабриці. В 1997 року переїхала до м. Харкова. З 1997 року до 1998 року навчалась у Харківському Державному аграрному університеті. З 1998 року до 2001 року продовжувала навчання у ПТУ № 40 м. Харкова. З 2001 року до 2003 року продовжувала навчання у ХНАДУ. З 2003 року по теперішній час навчається у УНВЦ «Укртехпрогрес», одночасно з навчанням займається підприємницькою діяльністю, має стабільний прибуток. На даний час зареєстрована за УНВЦ «Укртехпрогрес» м. Харкова.

Вказаним висновком рекомендовано документувати громадянку Вєтнаму ОСОБА_1 посвідкою на проживання в Україні для іноземних громадян.

04.07.2003 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області оформило і видало громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 посвідку на проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року, строком до 04.07.2005 року.

Висновком ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 11.03.2005 року, рекомендовано продовжити безстроково термін дії посвідки серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року на постійне проживання в Україні для іноземних громадян, громадянці Вєтнаму ОСОБА_1.

11.03.2005 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області оформило і видало громадянці Вєтнаму ОСОБА_1, посвідку на проживання серії НОМЕР_2 від 11.03.2005 року, термін дії «безстроково».

ГУ ДМС України у Харківській області, на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2014 року, здійснило обмін посвідки на постійне проживання в Україні, серія НОМЕР_2, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, у зв'язку із досягненням нею 45-річного віку, відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012 року.

Позивачу була видана посвідка серії НОМЕР_3 від 04.11.2014 року. Окрім того, у паспорті позивача міститься штамп з печаткою відповідного органу «Видано посвідку на постійне проживання».

25.03.2015 року ГУ ДМС України в Харківській області складено висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання, яким рекомендовано визнати, що висновок від 04.07.2003 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області про задоволення клопотання громадянки СРВ ОСОБА_1 про видачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію».

Вказаний висновок вмотивований тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», оскільки позивач звернулася про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абз. 3 п. 4 Прикінцевих положень вказаного Закону. Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1, 20.06.2003 року, з відповідною заявою щодо видачі їй посвідки на постійне місце проживання вже не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію.

Наказом Державної міграційної служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» № 104 від 14.08.2015 року, зокрема пунктом 27 визначено, що на підставі висновку ГУ ДМС у Харківській області від 25.03.2015 року стосовно ОСОБА_1, скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.07.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003, серії НОМЕР_2 від 11.03.2005 та серії НОМЕР_3 від 04.11.2014 визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Судами встановлено, що видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.3 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ГУ ДМС України в Харківській області та зазначені у висновку.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Також судами встановлено, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1986 році, а Закон України «Про імміграцію» прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При цьому, при наданні 04.07.2003 року позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області 17.07.2003 року проводив перевірку законності залишення її на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Згідно положень ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а «інших випадків», зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не передбачено.

Враховуючи, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання у 2003 році та при подальшому продовженні терміну дії посвідки та її обміні у 2005 та 2014 роках ВГІРФО ГУ МВС України в Харківській області та ГУ ДМС України в Харківській області будь-яких заперечень щодо законності перебування позивача на території України не висловлювали, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні та протиправність оскаржуваного висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 25.03.2015 року.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України відхилити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, строки та з підстав, передбачених главою третьою розділу ІV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді М.М. Заїка

М.І. Мойсюк