Справа № 813/6397/15
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Київ К/800/25422/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючої судді - Мороз Л.Л..,

суддів: Горбатюка С.А., Шведа Е.Ю.,

провівши попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року по справі №813/6397/15(876/2315/16) за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Укргазпромбанк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Укргазпромбанк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Укргазпромбанк" щодо не включення ОСОБА_1 до переліку вкладників ПАТ „Укргазпромбанк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Укргазпромбанк" надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно збільшення кількостів вкладників за рахунок ОСОБА_1, яким необхідно здійснити виплату відшкодування коштів за вкладами в ПАТ „Укргазпромбанк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_1 до загального реєстру вкладників ПАТ „Укргазпромбанк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- визнати незаконними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Укргазпромбанк", щодо включення ОСОБА_2 до загального реєстру акцептованих вимог кредиторів в частині сум за договором дарування від 28.03.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Сенів А.Б. зареєстрованим за №457, що знаходяться на банківському рахунку ОСОБА_2 (НОМЕР_1);

- визнати незаконними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Укргазпромбанк", щодо включення ОСОБА_3 до загального реєстру акцептованих вимог кредиторів в частині сум за договором дарування від 28.03.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Сенів А.Б. за реєстрованим №461, що знаходяться на банківському рахунку ОСОБА_3 (НОМЕР_2).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами в порушення вимог чинного законодавства не включено ОСОБА_1 до переліку вкладників та Загального реєстру вкладників ПАТ „Укргазпромбанк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором дарування 28 березня 2015р., за яким ОСОБА_2 подарувала, а позивач прийняла в подарунок грошові кошти в сумі 19005,58 грн., що знаходяться на банківському рахунку ОСОБА_2 та договором дарування від 28 березня 2015р., за яким ОСОБА_3 подарував, а позивач прийняла в подарунок грошові кошти в сумі 32729,38 грн., що знаходяться на банківському рахунку ОСОБА_3, що порушує її майнові права.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2016 року позовні вимоги задоволені.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року скасоване рішення суду першої інстанції та закрите провадження по справі.

Не погоджуючись з ухваленими по справі судовими рішеннями ОСОБА_1 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду до Львівського апеляційного адміністративного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між публічним акціонерним товариством „Укргазпромбанк" (банк) та ОСОБА_2, був укладений договір за НОМЕР_4 про відкриття та обслуговування банківського рахунку.

За договором дарування, 28.03.2015р. ОСОБА_2 подарувала грошові кошти в сумі 19005,58 грн., що знаходились на банківському рахунку (НОМЕР_3) та 30 березня 2015р. надала директору відділення ПАТ „Укргазпромбанк" заяву, в якій посилаючись на договір дарування №457 від 28.03.2015р. просила перерахувати та/або видати обдарованій ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 19005,58 грн.

Також, 28.03.2015р. за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Сенів А.Б. за реєстровим №4461, ОСОБА_3 подарував грошові кошти в сумі 32 729,38 грн., що знаходяться на банківському рахунку ОСОБА_3 (НОМЕР_5) та 30 березня 2015р. надав директору відділення ПАТ „Укргазпромбанк" заяву, в якій посилаючись на договір дарування №461 від 28.03.2015р. просив перерахувати та/або видати обдароваій ОСОБА_1 кошти в сумі 32 729,38 грн.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб 12 травня 2015р. листом відмовив ОСОБА_2 у здійсненні перерахунку коштів на ім'я обдарованого ОСОБА_1 Згідно свідоцтва від 03.12.2015р., виданого приватним нотаріусом ЛМНО Сенів А.Б., ним була передана від імені ОСОБА_1 до ПАТ „Укргазбанк" 25 травня 2015р. заява з вимогою про перерахування на його ім'я грошових коштів, які йому подаровані за договором дарування від 28 березня 2015р. за реєстровим №461 в сумі 32 729,38 грн., що знаходились на банківському рахунку (НОМЕР_5) ПАТ „Укргазпромбанк". А також, що відповідно зі свідоцтвом від 03.12.2015р., яке видане приватним нотаріусом ЛМНО Сенів А.Б., ним було передано від імені ОСОБА_1 до ПАТ „Укргазбанк" 25 травня 2015 року заяву з вимогою про перерахування на його ім'я грошових коштів, які йому подаровані за договором дарування від 28 березня 2015р. за реєстровим №457, в сумі 19 005,58 грн., що знаходились на банківському рахунку (НОМЕР_3) ПАТ „Укргазпромбанк".

ОСОБА_1 будучи власником грошових коштів в сумі 32 729,38 грн., що знаходились на банківському рахунку (НОМЕР_5) ПАТ „Укргазпромбанк" та власником грошових коштів в сумі 19 005,58 грн., що знаходились на банківському картковому рахунку (НОМЕР_3) ПАТ „Укргазпромбанк" є вкладником..

Норми Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" перебувають у системному зв'язку із ч. 1 ст. 1063 ЦК України, яка вказує, що фізична або юридична особа може укласти договір банківського вкладу (зробити вклад) на користь третьої особи. Ця особа набуває права вкладника з моменту пред'явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами.

Зазначені вимоги ОСОБА_1 робила тричі: у березні 2015 року, шляхом подання заяви; у травні 2015 року, шляхом подання нотаріальної вимоги про перерахунок коштів; у вересні 2015 року, шляхом подання вимоги Уповноваженій особі ФНВФО.

Постановою Правління Національного банку України від 14.09.2015 № 602 „Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства „Укргазпромбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 14.09.2015 № 168 про початок процедури ліквідації ПАТ „Укргазпромбанк" та призначення уповноваженої особи фонду на ліквідацію ПАТ „Укргазпромбанк".

В офіційному друкованому виданні - газеті „Голос України" № 174 (6178) 19 вересня 2015 року було опубліковано оголошення.

Позивач, дізнавшись про відсутність в загальному реєстрі вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, звернувся до Уповноваженої особи Фонду із заявою 29 вересня 2015 року, в розгляді якої було відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доведена наявність правових підстав для не включення позивача до переліку вкладників ПАТ „Укргазпромбанк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження по справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, за своїм змістом не є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами господарського судочинства, так як по своїй суті є спором про майнові вимоги до банку, посилаючись на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові цього суду від 16 лютого 2016 року по справі № 21-4846а15 та на приписи ст. 244-2 КАС України.

Колегія Вищого адміністративного суду України не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За змістом ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміна „публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 171 та ч. 1 ст. 171-1 КАС України до юрисдикції адміністративних судів належить вирішення питання щодо законності (крім конституційності) підзаконних правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, а також законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відтак, вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, суди повинні враховувати, що КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції:

понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України;

визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у ч. 1 ст. 17 КАС України;

встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (ч. 2 ст. 17 КАС України);

встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (ч. 3 ст. 17 КАС України).

З підстав, передбачених ч. 1 ст. 76 Закону України „Про банки і банківську діяльність", Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Частиною другої цієї статті визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 1 ст. 34 цього Закону Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно із ч. 1 ст. 54 зазначеного Закону рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 3 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Після введення у банку тимчасової адміністрації, а також під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду реалізує свої повноваження, передбачені, зокрема, статтею 38 цього Закону, й діє як суб'єкт публічного права.

Відповідно до ст. 1 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Таким чином наведені норми права регламентують, що спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Водночас, згідно із п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Проте спір у даній справі не стосується майнових вимог до боржника, а справу про банкрутство відносно банку як боржника не порушено.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом") в редакції від 30 жовтня 2012 року дія цього Закону не поширюється на банки. Питання неплатоспроможності та/або ліквідації банків вирішуються в порядку, визначеному законами України „Про банки і банківську діяльність" та „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В подальшому у цей закон внесено зміни, ч. 3 ст. 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 19 січня 2013 року визначено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Згідно із ч. 8 ст. 36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який набрав чинності 21 березня 2012 року, дія Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на банки не поширюється.

Таким чином, на думку суду касаційної інстанції, норми Закону №2343-ХІІ та ГПК України не можуть регламентувати іншу, ніж адміністративну, юрисдикцію аналогічних спорів даної справи.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 16.02.2016 року по справі №21-4846а15, оскільки, в даному випадку, не ставиться питання про відшкодування шкоди, а ставиться питання про оскарження суб'єктивного публічного права.

На підставі ч.4 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Відповідно до ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Виходячи з наведеного судом апеляційної інстанції при розгляді справи та прийнятті рішення допущені порушення норм процесуального права, що дають підстави для його скасування.

За таких обставин доводи касаційної скарги спростовують висновки суду апеляційної інстанції, тому касаційна скарга підлягає задоволенню із скасуванням рішення суду апеляційної інстанцій з направленням справи для продовження розгляду до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: