Справа № 326/156/17(2-а/326/15/2017)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"14" червня 2017 р. справа № 326/156/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 06 лютого 2017 року у справі №326/156/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Приморської районної державної адміністрації Запорізької області

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати причини пропуску строку звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити строк звернення до суду;

- визнати протиправними дії відповідача під час проведення у 2016 році виплати одноразової щорічної допомоги до 5 травня по ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту";

- стягнути з відповідача на користь позивача одноразову щорічну допомогу до 5 травня в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком за 2016 рік з урахуванням раніше сплачених сум, а саме 6440 грн.

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 06 лютого 2017 року позов залишено без розгляду. Ухвала мотивована пропуском шестимісячного строку звернення до суду із позовом та відсутністю підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач двічі 25.09.2016р. та 24.11.2016р.

звертався до відповідача з вимогою про перерахунок та доплату щорічної допомоги, як інваліду 2 групи, в добровільному порядку згідно Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту". Але, всупереч вимогам вказаного Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" та п.3 ст.22 Конституції України щорічна одноразова грошова допомога на оздоровлення у 2016 році виплачувалась не в повному обсязі, про що йдеться у відповіді відповідача №7360 від 09.12.2016р. на заяву від 24.11.2016р., яку позивач отримав лише 19.12.2016 року.

Таким чином, першою поважною причиною пропуску строку на звернення до суду є бездіяльність відповідача, яким не було надано вчасно відповідь на подану позивачем заяву.

Про невідповідність розмірів виплати інвалідам війни до 5 травня вимогам Конституції України та інших законодавчих актів, зокрема, Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" позивач дізнався кілька місяців назад із засобів масової інформації. Зазначає, що не міг передбачити, що відповідач, який покликаний захищати права та законні інтереси громадян у сфері соціального забезпечення, може ці права порушувати.

Також позивач посилається на те, що не має юридичної освіти, не знає особливостей законодавства, у зв'язку з чим не міг знати, що його права порушуються, тобто розмір виплати до 5 травня не відповідає вимогам законодавства.

Відповідач надіслав апеляційному суду письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачу у задоволенні позову, та клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи позивачем оскаржуються дії відповідача щодо виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік в сумі 2600 грн., тобто у меншому розмірі ніж 8 мінімальних пенсій за віком.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується та обставина, що щорічну разову допомогу до 5 травня за 2016 рік позивачем отримано у квітні 2016 року.

Позивач звернувся до суду з позовом 01.02.2017 року.

Статтею 55 Конституції України гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Поряд із цим Конституція України як головне джерело національної правової системи є також базою для поточного законодавства. Вона надає можливість урегулювання певних суспільних відносин на рівні законів, які конкретизують закріплені в Основному Законі України положення (абзац перший підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002 у справі про електроенергетику).

Встановлення у відповідних процесуальних кодексах України конкретних строків вчинення окремих процесуальних дій особами, які беруть участь у справі, здійснюється в законодавчому порядку на підставі пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України.

Відповідно до частини 1, абзацу першого частини 2 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин, адміністративний позов у цій справі подано після закінчення встановленого процесуальним законом шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії" рішення від 22.10.1996р., справа "Девеєр проти Бельгії" рішення від 27.02.1980р.).

Згідно зі статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Суд апеляційної інстанції виходить із того, що у розумінні зазначеної правової норми поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об'єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Обґрунтування пропуску строку звернення до суду позивачем, які за своїм змістом є посиланням на юридичну необізнаність, не можуть бути визнані поважними у контексті наведених критеріїв.

Статтею 94 Конституції України встановлено, що закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

У відповідності до статті 3 Указу Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" громадяни, державні органи, підприємства, установи, організації під час здійснення своїх прав і обов'язків повинні застосовувати закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, опубліковані в офіційних друкованих виданнях або одержані у встановленому порядку від органу, який їх видав.

Позивач, звертаючись до суду із позовом, обґрунтовував заявлені позовні вимоги, зокрема, посиланням на положення Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" оприлюднено у встановленому законодавством України порядку, що утворює підстави для висновку про доведеність його змісту та положень до відома позивача. Поряд із цим, як вже було зазначено, матеріалами справи підтверджується обставина того, що щорічну разову допомогу до 5 травня за 2016 рік позивачем отримано у квітні 2016 року.

Таким чином, позивачем не доведено наявності обставин, які створили об'єктивні перешкоди для своєчасного звернення з адміністративним позовом, що є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду згідно приписів частини 1 статті 100 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.199, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 06 лютого 2017 року у справі №326/156/17 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко