Справа № 674/9/17
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 674/9/17

Головуючий у 1-й інстанції: Артемчук В.М.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

13 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Дунаєвецької міської ради Хмельницької області (далі - відповідач), третя особа ОСОБА_3 (далі - третя особа) про визнання розпорядження від 29.03.2016 року за №108/2016-р. нечинним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач в січні 2017 року звернувся до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області з адміністративним позовом в якому просив: визнати нечинним розпорядження від 29.03.2016 №108/2016-р про призначення головним лікарем комунального закладу Дунаєвецької міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги" ОСОБА_3

Постановою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04.05.2017 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що третя особа - ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Дунаївцях, середню освіту здобув у Дунаєвецькій ЗОШ №3, а вищу - у Івано-Франківському медичному університеті (факультет "Лікувальна справа"). 2013-2015 рр. - проходив інтернатуру за спеціальністю загальна практика та сімейна медицина на базі Вінницького медичного університету. З серпня 2015 року - працює в Дунаєвецькому центрі ПМСД.

29.03.2016 розпорядженням за № 108/2016-р ОСОБА_3 призначено головним лікарем комунального закладу Дунаєвецької міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги".

Позивач вважаючи вказане розпорядження протиправним звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення свого права внаслідок прийняття міським головою Дунаєвецької міської ради розпорядження про прийняття ОСОБА_3 головним лікарем Комунального закладу Дунаєвецької міської ради "Центр первинної медико - санітарної допомоги".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Статтею 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР визначено повноваження міського голови, де зокрема вказано, що міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень і несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень, при здійсненні наданих повноважень є підзвітним ,підконтрольним і відповідальним перед територіальною громадою, відповідальним -перед відповідною радою.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2014 № 642 "Про затвердження Порядку укладання контракту з керівником державного комунального закладу охорони здоров'я" та Типової форми контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров'я визначено, що призначення на посаду керівника закладу здійснюється відповідно до законодавства керівником органу, до сфери управління якого належить (в управлінні якого перебуває) заклад, або за рішенням обласної, районної ради чи сільським, селищним, міським головою.

Кваліфікаційні вимоги до головного лікаря лікувально-профілактичного закладу визначено в Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників (наказ Міністерства охорони України від 29.03.2002 № 117 із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25.05.2007 №277), де зокрема вказано такі кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта (спеціаліст, магістр) за напрямом підготовки "Медицина", проходження інтернатури за однією зі спеціальностей медичного профілю з наступною спеціалізацією з "Організації і управління охороною здоров'я", підвищення кваліфікації (курси удосконалення, стажування, передатестаційні цикли тощо), наявність сертифіката лікаря-спеціаліста та посвідчення про присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності, стаж роботи за фахом не менше 5 років.

Судом першої інстанції вірно вказано, що на момент призначення ОСОБА_3 на посаду головного лікаря Комунального закладу Дунаєвецької міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги" він не мав необхідного стажу за фахом, що не відповідало вищевказаним Кваліфікаційним вимогам до головного лікаря лікувально-профілактичного закладу, проте вказане розпорядження міського голови не є нормативним правовим актом, яке б порушувало права позивача, і також не є актом індивідуальної щодо позивача дії, оскільки дане розпорядження не було направлене безпосередньо на порушення прав позивача. Даним розпорядженням не встановлювались, не визнавались, не обмежувались і не припинились права позивача.

Також апеляційний суд звертає увагу на таке.

Частиною 1 ст.2 КАС України вказано, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Позивач оспорив розпорядження, яке є правовими актами індивідуальної дії. Такий правовий акт породжують права й обов'язки тільки для тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім осіб щодо яких прийняте дане розпорядження), в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним розпорядженням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своєму рішенні від 24.02.2015 у справі № 21-34а15.

Відповідно до ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що права позивача (апелянта) ніяким чином не порушені, а відповідно і підстав для задоволення вимог адміністративного позову та апеляційної скарги немає.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 травня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Сторчак В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М.