Справа № 820/1863/17
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 р. № 820/1863/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бідонька А.В.,

суддів - Заічко О.В., Шляхової О.М.

при секретарі судового засідання Кульчій А.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Нгуєн Тхі Тху Хієн до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Нгуєн Тхі Тху Хієн, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд скасувати пункт 9 (п.п. 9.1-9.3) наказу Державної міграційної служби України № 93 від 17.05.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне рішення відповідача є таким, що складене всупереч вимогам законодавства.

Представник позивача у судове засідання прибув, позов підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача та третьої особи у судове засідання прибув, в судовому засіданні та в письмових запереченнях проти позову заперечував, зазначивши, що перевіркою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо законності залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_3 Нгуєн Тхі Тху Хієн встановлено, що на момент звернення позивача із заявою щодо отримання посвідки, норма Закону, котра надавала іноземному громадянину право отримати посвідку без дозволу на імміграцію, вже втратила чинність. Виходячи з вказаного, позивач не мала права на документування посвідкою з зазначених підстав, а отже, оформлені їй посвідки на постійне проживання підлягають визнанню недійними та вилученню. Державною міграційною службою України видано наказ № 93 від 17.05.2016 року, пунктом 9 (п.п. 9.1-9.3), яким скасовано рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 07.03.2004 року про документування посвідкою на проживання в Україні громадянки ОСОБА_3 Нгуєн Тхі Тху Хієн. Видану на підставі цього рішення посвідку серії КВ № 8520/47603 від 07.06.2004 року визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню, а тому оскаржуваний наказ прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено наступне.

Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ВГІРФО ГУМВС України в Київській області оформило і видало позивачу посвідку на проживання серії КВ №8520/47603 від 07.06.2004 року.

19.04.2017 року позивач звернулася із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з непридатністю її до подальшого використання.

Листом №04/1-9697 від 26.04.2017 року ГУ ДМС України в Харківській області позивачу повідомлено про те, що Наказом Державної міграційної служби України № 93 від 17.05.2016 року скасовано посвідку на постійне проживання в Україні. Також, повідомлено про необхідність зявитися Нгуєн Тхі Тху Хієн до ГУ ДМС України в Харківській області для роз'яснення положень міграційного законодавства.

Так, Наказом Державної міграційної служби України № 93 від 17.05.2016 року, зокрема пунктом 9 (п.п. 9.1, 9,2, 9.3), скасовано рішення відділу ВГІРФО УМВС України в Київській області від 07.03.2004 року про видачу посвідки на постійне проживання громадянки ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 Нгуєн Тхі Тху Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі висновку ГУ ДМСУ в Харківській області від 10.03.2016 року, та видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання КВ № 8520/47603 від 07.06.2004 року визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Згідно висновку УДМС України в Київській області від 10.03.2016 року, громадянка ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 Нгуєн Тхі Тху Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась з клопотанням щодо видачі їй посвідки на постійне проживання. Поряд із цим зазначається, що позивач прибула до України у 1993 році з метою працевлаштування, працювала на заводі "Ленінська кузня", в подальшому після звільнення залишилася проживати в Україні. З огляду на той факт, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки остання звернулась за оформлення посвідки на постійне проживання у період, коли чинним законодавством вже не було передбачено вчинення таких дій без наявності дозволу на імміграцію. Також зазначено, що висновок ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 07.03.2004 року про задоволення клопотання громадянки СРВ Нгуєн Тхі Тху Хієн про видачу посвідки на постійне проживання, прийнято з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію".

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірних правових актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п. 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України Про імміграцію.

Так, згідно абз. 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1993 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні у 2004 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, керівництво ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийняло рішення щодо документування Нгуєн Тхі Тху Хієн посвідкою на постійне проживання на території України та керуючись положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію виявлено не було.

Як вбачається із матеріалів справи, УДМС України в Київській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 10.03.2016 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого Державною міграційною службою України наказом № 93 від 17.05.2016 року скасовано як рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 07.03.2004 року про видачу посвідки на постійне проживання громадянки ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 Нгуєн Тхі Тху Хієн, так і видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії КВ № 8520/47603 від 07.06.2004 року.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію.

Суд зазначає, що посилання відповідача на той факт, що з 8 лютого 2002 року, тобто, після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання", норма абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, не відповідає дійсності, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Дана позиція повністю узгоджується з ухвалами Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2013 року №К-36527/10, від 02 вересня 2011 року К-36529/10, від 04.10.2016 року К-800/16250/16.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію. Відповідачем у справі зазначені обставини не наводяться і документально не підтверджуються.

Крім того, при розгляді зазначеної справи колегією суддів враховано, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Так, відповідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Таким чином, державні органи, в тому числі і Державна міграційна служба України та Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, висновок УДМС України в Київській області від 10.03.2016 року України в Київській області суперечить дійсним обставинам справи, відтак, прийнятий на його підставі спірний Наказ Державної міграційної служби України № 93 від 17.05.2016 року в частині пункту 9 з підпунктами 9.1, 9.2, 9.3, що стосуються Нгуєн Тхі Тху Хієн є таким, що підлягає скасуванню.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що відповідачем не було надано жодних доказів, які спростовують вимоги адміністративного позову, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється, з урахуванням ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 128, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Нгуєн Тхі Тху Хієн до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати пункт 9 Наказу Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" № 93 від 17.05.2016 року щодо громадянки ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 Нгуєн Тхі Тху Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути на користь Нгуєн Тхі Тху Хієн (код НОМЕР_1, адреса: 61105, м. Харків, пров. Зерновий, буд. 4 гуртожиток) сплачену суму судового збору в розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (, адреса: вул. Володимирівська, 9, м. Київ, 01001).

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Головуючий суддя Бідонько А.В.

Судді Заічко О.В.

ОСОБА_5

Повний текст постанови виготовлений 22 червня 2017 року.