Справа № 127/4149/13-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідачаГриціва М.І.,
суддів:Волкова О.Ф., Прокопенка О.Б., -
розглянувши заяву позивача ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 2 червня 2016 року у справі за її позовом до Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_5, про визнання нечинними та скасування рішень,

встановила:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 2 червня 2016 року на підставі пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року, якою цей суд скасував постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2014 року про задоволення позову та закрив провадження у справі.

Не погодившись з рішенням Вищого адміністративного суду України, позивач подала заяву про його перегляд Верховним Судом України з установленої пунктом 2 частини першої статті 237 КАС підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції пунктів 1, 7 частини першої статті 3, частини першої статті 17 цього Кодексу у подібних правовідносинах, що, на думку заявника, підтверджується рішеннями суду касаційної інстанції від 27 липня, 8 листопада 2016 року, 12 січня 2017 року (справи №№ К/800/49745/14, К/800/13818/15, К/800/21531/16 відповідно).

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України перевірила наведені у заяві доводи і дійшла висновку про таке.

Верховний Суд України неодноразово висловлював правову позицію у спорах щодо визначення встановленої законом юрисдикції адміністративних судів, зокрема, у постановах від 11 листопада, 9, 16 грудня 2014 року, 17, 24 лютого 2015 року (справи №№ 21-493а14, 21-544а14, 21-308а14,21-551а14, 21-34а15), які полягають у тому, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов слушного висновку, що в цій справі спір пов'язаний із захистом цивільного права, розв'язання якого неможливе в порядку адміністративного судочинства.

Застосування в оскарженій ухвалі Вищого адміністративного суду України норм процесуального права не суперечить правовому висновку, висловленому Верховним Судом України. У заяві про перегляд не наведено суджень і аргументів про наявність підстав, які давали право суду касаційної інстанції відступити від цієї правової позиції.

З огляду на наведене колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України не вбачає необхідності у відкритті провадження про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 2 червня 2016 року у цій справі.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтею 240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Відмовити у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5, про визнання нечинними та скасування рішень для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 2 червня 2016 року.

Суддя-доповідач М.І. Гриців

Судді: О.Ф. Волков

О.Б. Прокопенко