Справа № 754/1422/17
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 754/1422/17 Головуючий у 1-й інстанції: Журавська О.В. Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Кривохижій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною відмови у переведенні її з пенсії за віком на пенсію державного службовця згідно Закону України «Про державну службу»; зобов'язання перевести позивача з пенсії за віком на пенсію державного службовця з урахуванням усіх складових заробітної плати, визначених довідками №980 від 05.07.2016 та № 981 від 05.07.2016, у тому числі матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, починаючи з 05.07.2016.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в переведенні ОСОБА_2 з пенсії за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу». Зобов'язано Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві перевести ОСОБА_2 з пенсії за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», починаючи з 05.07.2016. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з положень ч. 1 ст. 195 КАС України, згідно з яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки постанова Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року позивачем в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, колегія суддів суду апеляційної інстанції не знаходить підстав для перегляду зазначеного судового рішення в частині, яка не оскаржується апелянтом.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на пенсійному обліку в Лівобережному об'єднаному управління Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

05.07.2016 позивач звернулась до відповідача з заявою про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця згідно Закону України «Про державну службу» в порядку визначеному п.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015, оскільки її стаж державної служби складає більше 20 років.

Листом від 30.12.2016 № 2074/14 відповідач повідомив позивача про відмову в призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу».

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, норми ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року застосовуються до позивача як до особи, яка на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року мала не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, що передбачено пунктом 12 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З 1 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ (далі по тексту - Закон № 889-VІІІ), яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 (далі по тексту - Закон № 3723-ХІІ).

Так, відповідно до пункту 2 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України «Про державну службу» (№ 3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону визначено право державних службовців у випадках визначених цими пунктами на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», зокрема:

- державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців;

- для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

В п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, вказано, що цей Закон набирає чинності з 1 травня 2016 року.

Виходячи з викладеного, п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII стосується осіб - державних службовців, які станом на 1 травня 2016 року займали посади державної служби.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 станом на 1 травня 2016 року вже не займала посади державної служби, а була звільнена з посади до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII (відповідно до трудової книжки позивач 27.06.2012 звільнилася з Податкової служби України).

Таким чином, позивач не підпадає під категорію осіб, на яких розповсюджується дія п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, відтак безпідставними є посилання відповідача на вказану норму Закону.

Разом з тим, на позивача поширюється дія пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, а тому безпідставними є твердження апелянта, що на момент звернення з заявою про переведення на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» позивач не працювала на посаді державного службовця, що не дає їй права на переведення на вказаний вид пенсії.

Стосовно доводів апелянта про те, що спеціальне звання «Радник податкової служби» не дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №889-VIII та не зараховується до стажу державної служби, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 зазначеного Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України. Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому Закон № 3723-ХІІ застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальним законом.

Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, є Закон України від 4 грудня 1990 року № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (у редакції, чинній на час звільнення позивача з Податкової служби України; далі - Закон № 509-XII).

Згідно з частиною першою статті 4 цього Закону Державна податкова адміністрація України, якій за змістом частин другої, третьої цієї статті підпорядковані державні податкові адміністрації в областях, а їм, у свою чергу, - відповідні державні податкові інспекції, є центральним органом виконавчої влади та відповідно до Положення про Державну податкову адміністрацію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2007 року № 778 (чинного на час припинення виплати позивачу пенсії державного службовця), забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, державної політики у сфері контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері та здійснює свої повноваження, зокрема, через державні податкові інспекції.

Посадовою особою органу державної податкової служби за правилами частини першої статті 15 Закону № 509-XII може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частини п'ята, шоста статті 15 цього Закону).

Зазначеною статтею Закону № 509-XII також установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються із вимогами статей 5, 12 Закону № 3723-ХІІ щодо обмежень, пов'язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 цього Закону визначено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Абзацами другим та третім пункту другого Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283, передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби, а також на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

При цьому, стаття 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, яка регулює питання пенсійного забезпечення державних службовців, визначає, що період роботи посадових осіб на посадах віднесених до державної служби, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

У відповідності до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

З огляду на викладене, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Отже, період державної служби позивача в податкових органах у спеціальному званні - радник податкової служби І рангу зараховується до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 08.10.2013 по справі № 21-275а13.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість посилання відповідача на не зарахування до 20 річного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії державного службовця, період роботи позивача в державній податковій службі, після присвоєння їй спеціального звання радника податкової служби І рангу.

Згідно ст. 90 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

На підставі вказаного, вбачається, що позивач, маючи більш ніж 20 років стажу державної служби, відповідає вищевказаним необхідним умовам, а норми ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року застосовуються до позивача як до особи, яка на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року мала не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, що передбачено пунктом 12 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року.

Враховуючи вище викладене, позивач має право на призначення пенсії за віком згідно з Законом України «Про державну службу».

Безпідставними є посилання апелянта на те, що позивач вже зверталася з аналогічним позовом до суду, в результаті чого було постановлено судове рішення (справа №754/107/16-а), з огляду на те, що підставою для звернення до суду по зазначеній справі була відмова відповідача саме в перерахунку пенсії позивача, викладена листом від 09.08.2016 № 619/14.

В даному ж випадку, ОСОБА_2 листом від 30.12.2016 № 2074/14 було відмовлено в призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» №889-VIII.

Крім того, колегія суддів зазначає, що під час вирішення справи №754/107/16-а судом не досліджувалось питання наявності чи відсутності у позивача права на переведення її на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», а зроблено висновок про неналежний розгляд відповідачем заяви про переведення її на інший вид пенсії та неприйняття рішення щодо цього.

А тому в даному випадку відсутні підстави для закриття провадження у справі, передбачені п.4 ст. 157 КАС України.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.