Справа № 2а-35/10/1870
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" червня 2017 р. К/800/68195/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіБорисенко І.В.
cуддів Бухтіярової І.О. Веденяпіна О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.05.2010 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2014 у справі № 2а-35/10/1870 за позовом Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон», Приватного підприємства «Авіс-Сервіст» про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Шосткинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Сумській області звернулася з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон», Приватного підприємства «Авіс-Сервіст», в якому просить стягнути з Приватного підприємства «Авіс-Сервіст» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» грошові кошти, одержані за нікчемними правочинами в сумі 84186,19 грн., а при отриманні останнім грошових коштів в сумі 84186,19 грн. від Приватного підприємства «Авіс-Сервіст» - стягнути вказану суму з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» в доход державного бюджету.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 06.05.2010 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2010 постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.05.2010 скасовано. Прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон», Приватного підприємства «Авіс-Сервіст» в доход державного бюджету грошових коштів в сумі 84186,19 грн. У частині позовних вимог про стягнення з Приватного підприємства «Авіс-Сервіст» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» грошових коштів в сумі 84186,19 грн., одержаних за нікчемними правочинами, провадження у справі закрито.

Шосткинська міжрайонна державна податкова інспекція у Сумській області подала на вказані судові рішення касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.10.2014 касаційну скаргу Шосткинської міжрайонної державної податкової інспекції у Сумській області задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2010 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2014 постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.05.2010 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Сумського окружного адміністративного суду від 06.05.2010 та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2014, Шосткинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Сумській області подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати ці судові рішення та прийняти нове судове рішення про задоволення позову повністю, оскільки вважає, що постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підставі розпорядження керівника апарату від 12.10.2016 № 978 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2016 справа № 2а-35/10/1870 була перерозподілена на суддю Борисенко І.В.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до п.2 ч.1 ст.222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Шосткинською міжрайонною державною податковою інспекцією у Сумській області проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» за період з 01.10.2005 по 30.09.2008, про що складено акт перевірки від 03.03.2009 № 220/2300/23047783.

В ході перевірки встановлено, що ТОВ «ТВП «Ліон» за договором, укладеним в усній формі, протягом квітня 2007 року - серпня 2008 року придбало та отримало від ПП «Авіс - Сервіст» товарно-матеріальні цінності та транспортні послуги в загальній сумі 257738,86 грн. (в т.ч., податок на додану вартість у сумі 42954,46 грн.) згідно з накладними.

Товарно-матеріальні цінності та транспортні послуги оприбутковані в бухгалтерському обліку ТОВ «ТВП «Ліон», витрати на їх придбання включені до складу валових витрат в сумі 214784,40 грн.

Факт отримання транспортних послуг підтверджується актами виконаних робіт.

ПП «Авіс-Сервіст» виписано та надано ТОВ «ТВП «Ліон» податкові накладні в загальній сумі 257741,60 грн. (в тому числі, податок на додану вартість у сумі 42953,60 грн.) Податок на додану вартість у сумі 42953,60 грн. включено покупцем до складу податкового кредиту та відображено у відповідних деклараціях із податку на додану вартість.

ТОВ «ТВП «Ліон» розрахувалось з ПП «Авіс-Сервіст» за отриманий товар та послуги готівковими коштами в сумі 257738,86 грн. (в тому числі, податок на додану вартість в сумі 42956,56 грн.), що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів та звітами про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт.

Разом з тим, на накладних, податкових накладних та квитанціях до прибуткових касових ордерів значиться підпис ОСОБА_4, який є засновником, директором та бухгалтером ПП «Авіс-Сервіст».

ОСОБА_4 надав пояснення від 05.12.2007, згідно з якими він не знав про те, що є засновником та директором ПП «Авіс - Сервіст», дій щодо державної реєстрації ПП «Авіс - Сервіст» не вчиняв, накладних та податкових накладних не виписував та не підписував, звітів до контролюючих органів не підписував та не подавав, довіреність на представництво своїх інтересів нікому не видавав, до діяльності ПП «Авіс - Сервіст» стосунку не має.

Згідно з листом Управління в м. Києві та Київської області Державного департаменту України з питань виконання покарань від 26.12.2007 № 22-3987 ОСОБА_4 затриманий 29.03.2007 Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22.06.2007 у справі № 1-501/17 ОСОБА_4 призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.186 Кримінального кодексу України. До вступу вироку в законну силу відносно нього залишено запобіжний захід - тримання під вартою. Засуджений до винесення вироку з-під варти не звільнявся.

Встановивши зазначені вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4, починаючи з 29.03.2007, не мав можливості та законних підстав укладати угоди, складати та підписувати бухгалтерські та податкові документи та брати участь в операціях з поставки товарно-матеріальних цінностей на адресу ТОВ «ТВП «Ліон». Від імені ПП «Авіс-Сервіст» у фінансово-господарських відносинах з ТОВ «ТВП «Ліон», не маючи відповідних повноважень та законних підстав, діяла невстановлена особа, що укладала угоди, виписувала накладні, податкові накладні, прибуткові касові ордери та отримала грошові кошти в сумі 257738,86 грн. Укладаючи відповідні угоди та виписуючи податкові накладні від імені ПП «Авіс-Сервіст», невстановлена особа вчиняла умисні протизаконні дії, спрямовані на ухилення від сплати податків.

Водночас, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову повністю, мотивуючи свою позицію тим, що наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами, встановленими статтею 216 Цивільного кодексу України. Частина 1 статті 208 Господарського кодексу України, на підставі якої заявлено адміністративний позов, визначає наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним. Своєю чергою, порядок визнання господарського зобов'язання недійсним передбачений статтею 207 Господарського кодексу України, з положень частини першої якої випливає, що господарське зобов'язання, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Таким чином, суд дійшов висновку, що для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 208 Господарського кодексу України, необхідна наявність судового рішення про визнання господарського зобов'язання недійсним. Оскільки податковий орган не надав доказів визнання господарського зобов'язання недійсним, то відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалюючи постанову від 24.11.2010, суд апеляційної інстанції вказав на помилковість позиції суду першої інстанції про необхідність окремого рішення суду про визнання господарського зобов'язання недійсним та зазначив, що вимоги про визнання угоди недійсною, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, не можуть бути предметом позову. Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачу, як суб'єкту владних повноважень, не надано права на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства з вимогами про стягнення грошових коштів з одного суб'єкта господарювання на користь іншого, в результаті чого закрив провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Приватного підприємства «Авіс-Сервіст» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» грошових коштів в сумі 84186,19 грн., одержаних за нікчемним правочином. В частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» в доход державного бюджету грошових коштів в сумі 84186,19 грн. суд апеляційної інстанції відмовив з огляду на те, що перерахування Приватним підприємством «Авіс-Сервіст» зазначених коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» не підтверджено.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції від 24.11.2010 та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий адміністративний суд України, погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про помилковість позиції суду першої інстанції щодо обов'язкової наявності для вирішення питання про застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 208 Господарського кодексу України, судового рішення про визнання недійсними правочинів, зазначив, що положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому, згідно з ч.1 ст.203 та ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України є нікчемним, тобто, недійсним в силу закону. Тому, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці 1 частини першої статті 10 Закону України «Про державну податковому службу в Україні» (чинного на час подання даного позову), можуть на підставі пункту 11 частини першої цієї статті звертатися до суду з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задоволення позову висновок про нікчемність правочину має міститись в мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення. Для застосування санкцій, передбачених частиною 1 ст.208 Господарського кодексу України, необхідно встановити наявність умислу на вчинення правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Якщо укладення та виконання договору є частиною механізму ухилення від оподаткування, то до учасників такого правочину слід застосувати адміністративно-господарські санкції, передбачені статтею 208 Господарського кодексу України.

Суду апеляційної інстанції слід було з'ясувати дійсне волевиявлення сторін під час укладання та вчинення правочинів, проаналізувати всі обставини, які супроводжували їх вчинення, дослідити реальність господарських операцій за спірними правочинами, а також наявність ділової мети при їх вчиненні.

Окрім того, суд касаційної інстанції звернув увагу суду апеляційної інстанції на необхідність перевірки дотримання податковим органом строків застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених ч.1 ст.208 Господарського кодексу України.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу після направлення її судом касаційної інстанції на новий розгляд, дійшов висновку про необхідність залишення постанови Сумського окружного адміністративного суду від 06.05.2010 про відмову в задоволенні адміністративного позову без змін, про що постановив оскаржувану ухвалу від 18.11.2014.

Залишаючи без змін постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції про те, що для застосування наслідків, передбачених ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, необхідна наявність судового рішення про визнання господарського зобов'язання недійсним. Оскільки податковий орган не надав доказів визнання господарського зобов'язання недійсним, то відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може визнати обґрунтованою ухвалу суду апеляційної інстанції, оскільки цей суд при новому розгляді справи, всупереч вимог ч.5 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України, не врахував обов'язкових для нього висновків і мотивів, з яких було скасовано попереднє судове рішення, та неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, на які вказував суд касаційної інстанції та які є предметом доказування в цій справі.

Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частин 1 і 2 ст.228 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом) правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, нікчемність (недійсність) правочину, що порушує публічний порядок, встановлена законом, тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Висновок про нікчемність такого правочину має бути викладений судом в мотивувальній частині судового рішення. При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу, що правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, є нікчемним.

Органи державної податкової служби (на час подання даного позову) могли звертатися до судів із позовами на підставі частини першої статті 208 Господарського процесуального кодексу України про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Для стягнення вказаних санкцій необхідною умовою є наявність умислу на укладення (вчинення) угоди з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі не надав відповіді на питання, чи є оспорювані позивачем правочини такими, що порушують публічний порядок, а відповідно, й нікчемними в силу закону.

Відповідно до ч.1 ст.208 Господарського кодексу України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Вказана норма закону встановлює наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним як такого, що вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, залежно від наявності наміру у обох сторін чи лише у однієї із сторін, а також залежно від виконання зобов'язання однією стороною або обома сторонами.

Таким чином, виходячи з положень ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, для застосування передбачених цією нормою наслідків необхідно встановити наявність наміру на вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, в обох сторін або в однієї зі сторін, а також факт виконання зобов'язання обома сторонами чи однією зі сторін.

Так, відповідно до вимог вищезазначеної норми закону у разі наявності наміру лише у однієї сторони усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Отже, позовні вимоги позивача про стягнення конфіскаційних адміністративно-господарських санкцій, зокрема, про стягнення з Приватного підприємства «Авіс-Сервіст» (на наявність в якого протиправного наміру наголошує позивач) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» грошових коштів в сумі 84186,19 грн., одержаних за нікчемними правочинами, а при отриманні останнім від Приватного підприємства «Авіс-Сервіст» грошових коштів у сумі 84186,19 грн. - про стягнення цих коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство «Ліон» в доход державного бюджету, заявлені податковим органом у відповідності до положень ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, тому підлягають розгляду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції помилково закрив провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з однієї сторони (у якої наявний намір), всього одержаного нею на користь другої сторони.

Колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу, що для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно виявилась завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, і хто з її учасників мав намір на досягнення цієї мети.

Окрім того, позивач, звернувшись з позовом до суду 30.04.2009, просить застосувати передбачені частиною першою статті 208 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції в сумі 84186,19 грн. за господарськими зобов'язаннями, вчиненими за період з 28.04.2008 по 18.08.2008 (том 1, а.с.6).

Враховуючи наведене, суду апеляційної інстанції необхідно перевірити дотримання податковим органом строків застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених статтею 250 Господарського кодексу України, до господарських зобов'язань, вчинених (як зазначає позивач у позові) 28.04.2008 на суму 3283,20 грн. (т.1, а.с.3).

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно з ч.2 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області задовольнити частково.

2. Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2014 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді І.О. Бухтіярова

О.А. Веденяпін