Справа № 826/19398/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 червня 2017 року № 826/19398/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просить:

- визнати протиправним (нечинним) та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 24.12.2015 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати Головне управління Держаної міграційної служби України в місті Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання України НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, безстроково;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві розглянути та задовольнити заяву позивача про обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до чинного законодавства України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідачем безпідставно, з огляду на продовження існування у позивача обставин, які породжують в останньої право на постійне проживання на території України, а саме: позивач є матір'ю дітей, які є громадянами України, прийнято оскаржуване рішення.

Під час судового розгляду справи представником позивача заявлені позовні вимоги підтримано у повному обсязі, які останній просив суд задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши те, що позивачу рішенням УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 19.11.2044 надано дозвіл на імміграцію в Україну, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», на підставі того, що її чоловік - громадян Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, - рішенням УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 10.04.2003 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1, яке, у свою чергу, скасовано наказом голови Державної міграційної служби України від 17.06.2015 №85, а посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів та письмових пояснень представників сторін, громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 рішенням УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 19.11.2004 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (спершу документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 від 18.11.2004, надалі документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 від 01.12.2008), а саме: у зв'язку з тим, що її чоловік - громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 - рішенням УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 10.04.2003 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1.

У подальшому, рішення УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 10.04.2003, яким чоловік позивача - громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 - був документований посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1, скасовано наказом голови Державної міграційної служби України від 17.06.2015 №85, а посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок, затверджений начальником 24.12.2015, яким вказано за доцільне скасувати дозвіл на імміграцію в Україну від 19.11.2004 громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати недійним та такими, що підлягають вилученню, видані на підставі цього дозволу повідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 18.11.2004 та НОМЕР_1 від 01.12.2008. В обґрунтування вказаного висновку покладено факт скасування наказом голови Державної міграційної служби України від 17.06.2015 №85 рішення УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 10.04.2003, яким чоловік позивача - громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 - був документований посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1, яку визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

На підставі викладеного, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 24.12.2015 №9, яким на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію, виданий 19.11.2004 громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вважаючи вказане рішення протиправними та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

При цьому, суд одразу звертає увагу, що, за твердженнями представника позивача, про порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів позивача, остання дізналась лише з листа Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 28.11.2016, а безпосередньо самого оскаржуваного рішення позивач не отримувала. Вказаного відповідачем під час судового розгляду не заперечувалось, а також не надано доказів на спростування даної обставини. З огляду на викладене, суд вказує, що позивачем у межах спірних правовідносин не порушено строку звернення з даними позовними вимогами до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, є Закон України «Про імміграцію» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент прийняття оскаржуваного рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»).

При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»).

Водночас, приписами статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про імміграцію»).

На виконання положень Закону України «Про імміграцію» Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок №1983, тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктами 21-24 Порядку №1983 передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 24.12.2015 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийнято на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, затвердженого начальником 24.12.2015, без вивчення інших обставин, зокрема шляхом запрошення іммігранта (позивача) для надання відповідних пояснень.

Так, з наданих представником позивача під час судового розгляду справи пояснень вбачається, що незважаючи на скасування наказом голови Державної міграційної служби України від 17.06.2015 №85 рішення УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 10.04.2003, яким чоловік позивача - громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 - був документований посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1, яку визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню, тобто втрату позивачем підстави для отримання дозволу на імміграцію в Україні, визначеної п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у позивача паралельно з отриманням такого дозволу виникли й інші підстави - позивач є матір'ю громадян України (п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»).

Згідно з наявними у матеріалах справи доказами, громадянка Соціалістичної Республіки Вєгнам ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, які, відповідно до законодавства України є громадянами України з 28.01.2011, що підтверджується копіями довідок про реєстрацію особи громадянином України від 09.02.2011 №165/11 та №166/11.

Таким чином, станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто скасування дозволу на імміграцію позивача, в останньої виникли нові обставини для отримання такого дозволу - материнство щодо громадян України.

При цьому, суд звертає увагу, що положеннями чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не передбачалося можливості зміни підстав для імміграції, з огляду на що, слід зазначити таке.

Згідно з п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття «належне урядування».

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Таким чином, у разі фактичної зміни законодавчо мотивованих підстав, з якими в особи пов'язується право на отримання дозволу на імміграцію, така особа не повинна бути позбавлена такого права за відсутності законодавчо встановленого механізму.

З урахуванням викладеного, виходячи з факту наявності у позивача підстави мати дозвіл на імміграцію, а саме: материнство щодо громадян України, у відповідача були відсутні законодавчо мотивовані підстави для прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 24.12.2015 №9 щодо громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відтак, останнє є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Як наслідок, суд вказує про необхідність зобов'язання Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У той же час, щодо позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві розглянути та задовольнити заяву позивача про обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до чинного законодавства України, суд зазначає, що з наданих в обґрунтування заявлених позовних вимог доказів не вбачається факту звернення позивача з подібною заявою до Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві, відтак, суд не може дослідити обґрунтованість такої вимоги та відхиляє її.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 24.12.2015 №9 щодо громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

3. Зобов'язати Головне управління Держаної міграційної служби України в місті Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур