Справа № 815/2002/17
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2002/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Вовченко О.А., суддів: Аракелян М.М., Танцюри К.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017 року № 42-17, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. У 2016 році позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 31 січня 2017 року № 42-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 29 березня 2017 року позивач отримав поштою повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за № 65 від 10.03.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У відповідності до поштового штемпелю, лист з вищезазначеним повідомленням був відправлений з відділення поштового звязку 25 березня 2017 року. Рішення ДМСУ, стверджує позивач у своєму адміністративному позові, є неправомірним та необґрунтованим з наступних причин. Позивач є громадянином ОСОБА_4, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. Отже, заява позивача відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, ДМСУ при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняло.

З урахуванням вищенаведеного та з посиланням на п.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.1, чч.1,2 ст.12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, ст. 1 Конвенції про статус біженця 1951 року та інформацію по країні походження позивача, позивач вважає, що рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Від відповідача надійшли до суду заперечення проти адміністративного позову (а.с.147-157), в яких зазначено, що Державна міграційна служба України не визнає даний адміністративний позов та вважає, що заява позивача не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. У своїх запереченнях представник відповідача стверджує про відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. В своєму адміністративному позові ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 посилається на те, що причиною виїзду з країни громадянського походження погіршення ситуації в сфері безпеки по всій території ОСОБА_4. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 вказано загальну нестабільну ситуацію в ОСОБА_4 та побоювання зазнати ймовірних переслідувань і погроз з боку невідомих осіб. Побоюючись за власне життя, позивач вирішив залишити Батьківщину. Проаналізувавши надану ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 інформацію ДМС України було виявлено елементи надання суперечливої інформації, що знижує рівень довіри до клопотання позивача в контексті надання міжнародного захисту в Україні. Разом з тим, ДМС України були встановлені факти надання позивачем завідомо неправдоподібної інформації. Позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до ОСОБА_4. Зі слів позивача, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 01.11.2016 року). Також, за матеріалами особової справи шукача захисту відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у заявника проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками. Додатково, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту вбачається, що особа не володіє інформацією стосовно ймовірної небезпеки, на яку він посилається в якості обґрунтування неможливості свого повернення на Батьківщину. Під час анкетування від 08.09.2016 року позивач заявив, що в ОСОБА_4 в цілому нестабільна ситуація в соціальній, економічній, політичній та безпековій сферах. Є низка причин, по яким особа не може жити спокійно: а саме навчатися у ВНЗ, знайти роботу, працювати, існують терористичні акти смертників (арк. 5 анкетування від 08.09.2016 року). Зі слів позивача, політична ситуація відома всьому світові, адже дуже багато смертників, в цілому місто не спокійне, коли ти йдеш по вулиці, то не знаєш повернешся ти додому живим чи ні; економічна ситуація - ще гірша ніж в Україні, неможливо знайти роботу, відкрити власну справу, після закінчення школи всі люди виїздять або працюють заради шматка хліба (арк. 6 протоколу співбесіди від 21.09.2016р.). На думку відповідача, неможливість повернення на Батьківщину через нестабільну загальну ситуацію не можливо обґрунтувати як аргументовану причину побоювання так як, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, у тому числі перебуваючи в Пакистані, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 05.08.2016 року). Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання шукачу захисту додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, через відсутність доведених ним фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 05.08.2016року). Згідно з ІКП багато афганців повертаються до ОСОБА_4 на постійне місце проживання, влаштовуються на роботу та ведуть бізнес:

Також у своїх запереченнях представник позивача зазначає, що надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

З урахуванням вищенаведеного та з посиланням на п.1, п.13 ч.1 ст.1, ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту та інформацію по країні походження позивача, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Позивач та представник позивача у судове засідання не зявились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно. 15.06.2017 року за вх. №17389/17 від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності останнього у порядку письмового провадження.

Представник відповідача не заперечувала проти розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, зважаючи на клопотання представника позивача з урахуванням вимог ст. 128 КАС України, суд прийшов до висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані до суду документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне

Як вбачається з матеріалів особової справи (а.с.32-146), ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_4, уродженцем та мешканцем м. Кабул, постійно проживав за адресою м. Кабул, район Таймані 5 Пруже, народився за афганським календарем 1 числа місяця Санбула 1373 року, що за григоріанським календарем встановлює ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова дарі, володіє пушту, урду та трішки англійською мовою, неодружений, дітей не має, має середню освіту (1-6 класи), яку здобув у школі Маліка Сурайя та з 7 по 11 класи навчався у коледжі Сайдо Насері, м. Кабул, ОСОБА_4, має незакінчену вишу освіту, яку він здобув на батьківщині протягом 2014-2015 років у приватному університеті Марьям на факультеті юриспруденції.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 проживав в ОСОБА_4 до 24.06.2016 року, 24.06.2016 року позивач вибув з ОСОБА_4 авіарейсом Кабул (ОСОБА_4) - Дубай (ОАЕ) - ОСОБА_5 (Україна). На території м. Дубай (ОАЕ) перебував транзитом протягом 12 годин. Державний кордон України перетнув легально, 25.06.2016 року, на підставі паспортного документу серії 00682050, виданого 15.03.2015 року та дійсного до 15.03.2020 року центральним паспортним відділом м. Кабула та одноразової візи типу С номер Y03118484, дійсна з 10 червня - 10 вересня 2016 року. Віза була отримана в Посольстві України в Республіці Пакистан, м. Ісламабад. Місцем перетину кордону є міжнародний аеропорт ОСОБА_5.

05 вересня 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи причини звернення наступним. позивач зазначає, що на його батьківщині його хочуть вбити, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 не може там проживати. Позивач зазначає, що він футболіст і грає у футбол, коли він був на стадіоні Алмаз невідомі люди напали на позивача і побили, так як команда ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 виграла. Позивачу вказані особи завдали травму у спину після чого він два тижні перебував на лікування у лікарні в м.Кабул. В бік позивача поступали погрози вбивства, у разі, якщо його знайдуть (телефонні дзвінки). У звязку із тим позивач закликає про допомогу, так як на батьківщині йому загрожує небезпека (вбивство). ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначає, що в ОСОБА_4 він звертався у поліцію, однак він них не поступнило допомоги. У ОСОБА_4, стверджував позивач, дуже небезпечно, над будинками вибухають бомби, помирають люди. Терористи і талібан всюди, страшно виходити на вулицю. Не має можливості ні працювати, ні жити, ні прогодувати себе та рідну матір. Батько помер, а матір літня жінка.

20 січня 2017 року, за результатами розгляду особової справи заявника №2016ОD0154, ГУ ДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (а.с.43-64).

Вказаний висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області обґрунтувало, тим що під час зіставлення матеріалів заяви, анкети та протоколів співбесід були виявлені суттєві розбіжності та протиріччя, які вказують на неправдоподібність наданої інформації щодо переслідування в країні громадянської належності. Зокрема про це свідчить відмітка на арк. 46 у паспортному документі серії 00682050, а саме запис: звертався в ПУ в ІРП 11.06.2015 року. ОСОБА_5, що дає підстави вважати, що шукач захисту мав бажання вибути з ОСОБА_4 ще у 2015 році, тому й звертався до дипломатичних органів на території Пакистану з метою отримання візи до України. Згідно з написаної власноруч заяви від 05.09.2016 року (арк.3) та анкетуванням від 08.09.2016 року (арк. 5) інцидент з нападом на шукача стався саме 29-30.01.2016 року. Зазначене свідчить, що шукач захисту мав намір покинути ОСОБА_4 ще до моменту ймовірних переслідувань на батьківщині та мав інші причини для потрапляння до України. , Заявник при проведенні протоколу співбесіди від 21.09.2016 року стверджував, що до Пакистану виїжджав лише один раз, а саме напередодні виїзду з ОСОБА_4 в липні 2016 року, натомість є відмітка на арк. 8 паспортного документу серії 00682050 з пакистанською візою серії УН 549562, виданою 11.05.2015 року, терміном дії на 30 днів, що свідчить про відсутність будь-яких проблем на території ОСОБА_4 до 30.01.2016 року та безперешкодне відвідування Пакистану раніше. Разом з тим, територіальним підрозділом ДМС були встановлені факти надання особою завідомо неправдоподібної інформації. Головним управлінням були проаналізовано журнал звернень шукачів захисту, де було виявлено, що 12.06.2008 року до управління міграційної служби в Одеській області з клопотанням про надання статусу біженця звернувся рідний брат заявника під установчими даними ОСОБА_7 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 Установчі дані, на той час, були надані зі слів особи та без жодного документального підтвердження. За результатами всебічного розгляду заяви управлінням міграційної служби в Одеській області було складено рекомендаційний висновок від 09.06.2008 року про відмову у визнанні біженцем, який не був підтриманий Державним комітетом України у справах національностей та релігій (витяг з наказу від 10.06.2008 № 42 про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця). Проаналізувавши особову справу №08/150 можна дійти висновку, що причиною виїзду ОСОБА_7 з ОСОБА_4 на територію України стала економічна складова. Додатково він зазначив, що після смерті батьків залишився проживати зі своїми рідними сестрами та не зміг з ними знайти спільну мову. Станом на 2008 рік батьки померли, а в ОСОБА_4 залишились проживати лише сестри Насрін та Маргалара разом зі своїми сімями. Натомість, при анкетуванні ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначив, що батько помер ще 10 років потому, а в ОСОБА_4 проживають матір ОСОБА_8 54 роки, брат Аджмал 32 роки, брат Езмарай 34 роки, сестра Рухсор. Зазначені розбіжності свідчать про те, що заявник надає недостовірну інформацію, тим самим вводить в оману територіальний підрозділ ДМС. Враховуючи викладене у висновку підсумовано, що заявник не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до ОСОБА_4. Зі слів шукача захисту, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів. Також за матеріалами особової справи шукача захисту відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у заявника проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками. Додатково, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту вбачається, що особа не володіє інформацією стосовно ймовірної небезпеки, на яку він посилається в якості обґрунтування неможливості свого повернення на Батьківщину. Під час анкетування 08.09.2016 року шукач захисту заявив, що в ОСОБА_4 в цілому нестабільна ситуація в соціальній, економічній, політичній та безпековій сферах. Є низка причин, по яким особа не може жити спокійно: а саме навчатися у ВНЗ, знайти роботу, працювати, існують терористичні акти смертників. Зі слів фігуранта, політична ситуація відома всьому світові, адже дуже багато смертників, в цілому місто не спокійне, коли ти йдеш по вулиці, то не знаєш повернешся ти додому живим чи ні; економічна ситуація - ще гірша ніж в Україні, неможливо знайти роботу, відкрити власну справу, після закінчення школи всі люди виїздять або працюють заради шматка хліба (арк. 6 протоколу співбесіди від 21.09.2016 року. Також дана інформація була надана (доведена) під час проведення додаткового протоколу співбесіди, в якому було зазначено, що військові дії відбуваються у багатьох провінціях та містах ОСОБА_4: Кундуз, Логар, Ельман, Фаріаб, Бадахшан та інші. Щодо загальної ситуації у м. Кабул особа зазначила, що ситуація загалом в цілому небезпечна, спостерігається багато талібів-смертників. Економічна ситуація як кругом: хто є багатий, той багатий, а хто бідний, той бідний. Щодо політичної ситуації: правоохоронні органи є, але людей грабують та вбивають, у кого є зброя на руках, ті себе можуть охороняти. Натомість після виїзду шукача захисту з ОСОБА_4 найближчі його родичі не змінювали місце постійного проживання, родина проживала та проживає по теперішній час у м. Кабул. У регіоні постійного проживання заявника та членів його родини спостерігаються часткові загострення ситуації. Натомість державою проводяться активні військові дії для забезпечення загальної безпеки в багатьох районах ОСОБА_4 та м. Кабул. На території м. Кабула функціонує ряд ВНЗ: Американський університет ОСОБА_4, Кабульський університет, Кабульський Політехнічний університет, Кабульський медичний університет та відкриваються нові заклади освіти. Держава активно сприяє розвитку програм повязаних з боротьбою неписьменності та розповсюдженням освіти в країні. Під час проживання в ОСОБА_4 шукач захисту відвідував офіційні органи влади у тому числі органи МВС для оформлення паспортного документу, Посольство Пакистану в ОСОБА_4 з метою отримання візи до Пакистану (м. Кабул, район Бахарестан). Також особа виїжджала до Пакистану, де зверталась до Посольства України у м. Ісламабад для оформлення української візи, про що свідчать відповідні відмітки у паспортному документі. Стосовно наявності доступу до роботи та освіти, то зазначено, що двоє братів заявника наразі працюють у м. Кабул, сестра здобувай освіту в навчальному закладі на території країни громадянської належності особи. У висновку зазначено, що проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту неможливо визначити агента переслідування особи, визнається можливість повернення заявника до рідного м. Кабул (ОСОБА_4), приймаючи до уваги також і обставину з близькими родичами шукача захисту, які залишилися проживати в м. Кабул, не зазнаючи при цьому погроз чи переслідувань, відсутність обєктивних перешкод для повернення. Найбільш безпечними провінціями в ОСОБА_4 для життя зі слів особи є м. Кабул та провінції Панджшер, Баміан. Додатково було зазначено, що угрупування Талібан не контролює столицю Проживаючи на території ОСОБА_4 в м. Кабул Амірі ОСОБА_6 ОСОБА_3 не підвергався та не зазнавав жодних утисків, переслідувань, фізичного насильства, насильницького викрадення, тортур, тощо. Звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою щодо визнання біженцем обґрунтовується необхідністю документування та легального проживання на території нашої країни. Отримання особистої серйозної шкоди в країні походження заявником не доведено. Неможливість повернення на Батьківщину через нестабільну загальну ситуацію не можливо обґрунтувати як аргументовану причину побоювання так як, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, у тому числі перебуваючи в Пакистані, шукач захисту не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання шукачу захисту додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, через відсутність доведених ним фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності. Аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо дійти висновку про відсутність будь - яких переслідувань, погроз або дискримінації на Батьківщині з боку державних, недержавних агентів або приватних субєктів переслідування. Зі слів заявника, його рідні не збираються виїздити та покидати ОСОБА_4. Зазначений факт, підтверджує, що шукач захисту не мав жодних проблем в ОСОБА_4, а основною причиною виїзду з ОСОБА_4 стало бажання пошуку кращого життя та приїзд в гості до рідного брата ОСОБА_7. Разом з тим, простежується можливість повернення особи до рідного м. Кабул. Фігурант зазначає, що його близьким родичам на Батьківщині нічого не погрожує. Визнається, що у випадку повернення до м. Кабул особа буде мати доступ до житла та до базових комунікацій. Так, близькі родичі заявника мають власний приватний будинок, загальною площею 80 кв. м. Додатково, з ІКП прослідковується, що представниками державної влади проводяться заходи щодо покращення ситуації із забезпеченням житлом мешканців м. Кабул. Стосовно наявності доступу до освіти та роботи зазначено, що двоє братів заявника наразі працюють водіями у м. Кабул, середній дохід складає 10000 афгані, тобто 200$. Сестра здобуває освіту в навчальному закладі на території країни громадянської належності особи. У висновку від 20.01.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту неможливо визначити агента переслідування особи, внаслідок чого проведення аналізу альтернативи внутрішнього переміщення не вбачається доцільним. При цьому, визнається можливість повернення заявниці до рідного м. Кабул (ОСОБА_4), приймаючи до уваги також і обставину з близькими родичами шукача захисту, які залишилися проживати в м. Кабул, не зазнаючи при цьому погроз чи переслідувань, відсутність обєктивних перешкод для повернення.

31 січня 2017 року ОСОБА_9 Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства відповідно до ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту прийняв рішення №42-17 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.42).

10 березня 2017 року позивачу направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.9).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_9 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до ОСОБА_4, позивач не надав, та обґрунтованих пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_9 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, позивач надаючи історію свого ймовірного переслідування на батьківщині, що викладені в заяві, анкеті та протоколі співбесіди, посилається на загрозу від невстановлених осіб з підстав сутички під час футбольної гри. Суд зазначає, що особиста неприязнь між людьми не може трактуватись як підстава для визнання особи біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Також, суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами неможливості повернення позивача в країну громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності у позивача підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим він фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_4. Надана ним інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_4 особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, а також підстав для виїзду з ОСОБА_4 дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вже встановлено судом, позивач прибув в Україну 25.06.2016 року, однак з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 05.09.2016 року. Тобто, коли строк дії підстави для офіційного перебування в Україні (візи) спливав. А отже, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до міграційної служби фактично для легалізації свого перебування.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Державною Міграційною Службою України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017 року № 42-17, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Вовченко O.A.

Суддя Аракелян М.М.

Суддя Танцюра К.О.