Справа № 823/402/17
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2017-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року справа № 823/402/17

м. Черкаси

08 год. 00 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тимошенко В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Семко Яни Андріївни про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

13.03.2017 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Семко Яни Андріївни (далі - відповідач), я якому просить:

визнати неправомірним рішення відповідача від 20.02.2017 № РВ-017 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру;

зобов'язати відповідача провести державну реєстрацію земельної ділянки, площею 21,9191 га згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адмінмежах Великояблунівської сільської ради та видати відповідний витяг.

зобов'язати суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилаються на те, що він звернувся з заявою до кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про державну реєстрацію земельної ділянки площею 21,9191га в адміністративних межах Великояблунівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, однак, відповідач в супереч норм Земельного кодексу України відмовив у реєстації, посилаючись на невідповідність поданих документів вимогам Законів, оскільки рішенням Смілянського міськрайонного суду від 19.12.2016 у справі № 703/3848 16-ц, припинено право колективної власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 21,8 га в адміністративних межах Великояблунівської сільської ради Смілянського району Черкаської області. Позивач наголошує, що відповідачем при прийнятті рішення не враховано норми положень Земельного кодексу України які мають вищу юридичну силу і мають перевагу над нормами ЗУ "Про Державний земельний кадастр" та Постанови КМУ від 17.10.2012 № 1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру". Окрім того, позивач зазначив, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 13.04.2017 у справі №22-ц/793/1009/17, скасовано рішення Смілянського міськрайонного суду від 19.12.2016 у справі № 703/3848 16-ц. Разом з тим, позивач наголошує, що в поданій ним технічній документації із землеустрою про встановлення меж земельної ділянки відсутнє рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, однак оскільки заява позивача до Смілянської районної державної адміністрації подана позивачем 12.10.2016 та через відсутність до 12.11.2016 відповіді в місячний строк, позивач вважає правомірним застосування принципу мовчазної згоди щодо отримання цього дозволу. Таким чином позивач вважає, що в кадастрового реєстратора не було законних підстав для відмови у державній реєстрації земельної ділянки. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з вищевикладених підстав.

Відповідач в судове засідання не з'явився, явку свого представника не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Після з'ясування всіх обставин справи, суд, у відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України перейшов до розгляду справи у письмове провадження.

Дослідивши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд встановив таке.

Судом встановлено, що 20.02.2017 позивач звернувся до державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Семко Яни Андріївни з заявою про проведення державної реєстрації земельної ділянки площею 21,9191 га, згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Великояблунівської сільської ради.

Рішенням державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Семко Яни Андріївни № РВ-017 від 01.03.2017 позивачу відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв'язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам Закону України «Про Державний земельний кадастр» і Порядку ведення Державного земельного кадастру, а саме: згідно рішення Смілянського міськрайонного суду від 19.12.2016 року (справа № 703/3848 16-ц, 2/703/1914/16) право колективної власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, по угіддях рілля, площею 21,8 га в адміністративних межах Великояблунівської сільської ради Смілянського району Черкаської області припинено, визнано недійсним та таким, що втратив чинність Державний акт на право колективної власності серія ЧР 13-2 від 28.06.1994 у частині права колективної власності КСГП «Тясмин» с. В. Яблунівка на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 21,8 га та переведено її до земель запасу державної власності Великояблунівської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

Окрім того, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області в справі № 22-ц/793/1009/17 від 13.04.2017, відмовлено позивачам у припиненні права колективної власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення КСГП «Тясмин» на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 21,8 га, тобто в скасуванні акта на право колективної власності серія ЧР 13-2 від 28.06.1994.

Не погоджуючися з прийнятим рішенням гр. ОСОБА_1 звернувся до суду.

Земельні відносини в Україні, відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

У відповідності до преамбули ЗУ "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 № 3613-VI (далі - Закон № 3613-VI) останній установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру.

Статею 4 Закону № 3613-VI визначено, що відносин, що виникають при веденні Державного земельного кадастру, здійснюється відповідно до Конституції України, Земельного кодексу України, цього Закону, законів України "Про землеустрій", "Про оцінку земель", "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність", "Про захист персональних даних", інших законів України та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Згідно ст. 1 Закону № 3613-VI державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; індексна кадастрова карта (план) - картографічний документ, що відображає місцезнаходження, межі і нумерацію кадастрових зон і кварталів та використовується для присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам і ведення кадастрової карти (плану).

Відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв). (ч. 1 ст. 21 Закону № 3613-VI).

Статтею 22 Закону № 3613-VI визначено вимоги до документів, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру: текст документів має бути написаний розбірливо; документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст; документи мають відповідати законодавству.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №3613-VI, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема, особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Згідно ч. 4 ст. 24 Закону № 3613-VI для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Зокрема, ч. 5 ст. 24 Закону № 3613-VI передбачено, що державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Також, відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону № 3613-VI визначено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Аналогічні приписи закріплені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ № 1051 від 17.10.2012 (далі - Порядок № 1051).

Так, судом з'ясовано, що здійснивши розгляд документації гр. ОСОБА_1 з питання реєстрації земельної ділянки, державним кадастровим реєстратором міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Смілі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Семко Яною Андріївною встановлено відсутність дозволу розпорядника даної земельної ділянки на розроблення документації із землеустрою у зв'язку з переведенням її до земель запасу державної власності на підставі рішення суду.

З даним твердженням суд не може погодитися, оскільки ч. 6 ст. 24 Закону № 3613-VI чітко визначено перелік підстав, які повинні існувати для відмови у державній реєстрації земельної ділянки в земельному кадастрі.

Суд наголошує, що рішення суду виходячи з положень Земельного кодексу України, не може слугувати для визначення статусу земель та до якої категорії вони повинні бути віднесені.

Окрім того, суд звернув увагу, що на час розгляду справи, апеляційним судом Черкаської області від 13.04.2017 у справі №22-ц/793/1009/17, скасовано рішенням Смілянського міськрайонного суду від 19.12.2016 у справі № 703/3848 16-ц, яким саме і було здійснено переведення земельної ділянки в інше підпорядкування.

Таким чином, рішення державного кадастрового реєстратора при наданні позивачу відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, прийнято з порушенням норм ЗК України, оскільки останнім не враховано приписи Закону з урахуванням відсутності підстав визначених ч. 6 ст. 24 Закону № 3613-VI.

Виходячи з того, що рішення відповідача прийнято з порушенням норм ЗК України та є неправомірни, суд на підставі ст. 11 КАС України, вважає його таким, яке підлягає до скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача провести державну реєстрацію земельної ділянки, суд зазначає таке.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо прийняття рішення про реєстрацію земельної ділянки є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, оскільки останній здійснює перевірку наданих документів вимагам Закону.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Також Постановою ВАСУ від 21 жовтня 2010 року № П-278/10 встановлено, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, зокрема, ч. 5 ст. 24 Закону № 3613-VI, позовні вимоги про зобов'язання відповідача провести державну реєстрацію земельної ділянки, з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки під час розгляду справи суд встановив протиправність рішення відповідача про відмову у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, дотримуючись завдання адміністративного суду згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України, для належного захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути питання про державну реєстрацію земельної ділянки.

Щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Однак, суд наголошує, що підстав застосовування судового контролю за виконанням судового рішення не має, оскільки позивачем жодним чином не обґрунтовано підстав та мотивів невиконання суб'єктом владних повноважень рішення суду. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні прохання позивача зобов'язати суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення.

Частиною 1 ст. 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідач не обґрунтував свою позицію з посиланням на норми законодавства України. Натомість позивач довів протиправність прийнятого рішення.

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

В силу положень ст. 94 КАС України та п. 9 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" з відповідача судові витрати не стягуються.

Керуючись статтями 56, 58, 86, 94, 159, 162, 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Семко Яни Андріївни від 20.02.2017 № РВ-017 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

Зобов'язати державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Семко Яну Андріївну повторно розглянути питання про державну реєстрацію земельної ділянки, площею 21,9191 га згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адмінмежах Великояблунівської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

В решті заявлених вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку, передбаченому ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Тимошенко