Справа № 210/5111/16-а(2-а/210/39/17)
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"20" червня 2017 р. справа № 210/5111/16-а (2-а/210/39/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чумака С. Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року у справі №210/5111/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Металургійної районної у місті Кривому Розі ради про визнання бездіяльністю протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 15.11.2016 року звернувся до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в якому просив визнати протиправними дії УПСЗН Металургійної районної у місті Кривому Розі ради щодо скасування пільг, передбачених законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з оплати житлово-комунальних послуг та зобов'язати відповідача вчинити дії по відновленню надання таких пільг.

Постановою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмолено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обов'язковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

За нормами пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, так як не прибула жодна з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має статус ветерана війни-учасника війни, що підтверджується копією посвідчення серії серії НОМЕР_1, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників війни (а.с. 6).

Позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Позивач користувався пільгами, передбаченими п.5 ч.1 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме: правом на 50% знижку плати за користування комунальними послугами, (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Проте, з 01.07.2015 року вказана пільга відповідачем була скасована.

В вересні 2015 року позивач звернувся до УПСЗН виконавчого комітету Криворізької міської ради з заявою щодо роз'яснення правомірності такого скасування.

Відповідач своїм листом за № 3А-3758750 від 09 вересня 2015 року повідомив позивачу, що оскільки син позивача - ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи від загального захворювання та не підпадає під категорію осіб, визначених п.4 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян, врахування його (сина) доходу до розрахунку середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не має підстав. Середньомісячний сукупний дохід позивача за попередні шість місяців перевищує величину доходу, який дає право на соціальну пільгу, у зв'язку з чим надання пільги з оплати житлово-комунальних послуг призупинено (а.с. 7-8).

Крім того, на звернення представника позивача у листопаді 2016 року, УПСЗН виконкому Металургійної районної у місті ради листом №01-01/6654 від 10.11.2016 року повідомив, що у зв'язку з внесенням змін до деяких законодавчих актів, відсутня можливість застосування пільги, яку ОСОБА_1 мав до 30.06.2015 року (право на користування 50% знижкою з оплати за житлово-комунальні послуги), оскільки середньомісячний дохід сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців перевищив податкову соціальну пільгу (а.с. 9, 10-11).

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач оскаржив їх до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки умови надання та використання пільг з оплати житлово-комунальних послуг відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» змінились у зв'язку з прийняттям змін, які за своєю суттю є новими правовими нормами, підстав для задоволення позову в частині припинення пільг та їх відновлення не вбачається.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам війни надається право на 50-процентну знижку плати за користування комунальними послугами, (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Згідно ч.2 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі по тексту - Закон №3551) пільги щодо плати за житло, комунальні послуги та паливо, передбачені пунктами 4-6 цієї статті, надаються учасникам війни та членам їх сімей, що проживають разом з ними, незалежно від виду житла чи форми власності на нього.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76 (далі по тексту - Закон №76) внесено зміни, зокрема статтю 14 Закону №3551 доповнено частиною шостою наступного змісту: «Установити, що пільги, передбачені пунктами 1, 2, 4, 5, 6 та 18 частини першої цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону №76 встановлено, що норми цього Закону в частині врахування середньомісячного сукупного доходу сім'ї при наданні пільг набувають чинності з 1 липня 2015 року.

Постановою Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015 року (набрала чинності 01.07.2015 року) затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї (далі по тексту - Порядок), який визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, а також послуг із встановлення квартирних телефонів залежно від середньомісячного сукупного доходу сі''ї осіб, які мають право на пільги.

Відповідно до п.2 Порядку, його дія, зокрема, поширюється на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно з Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (учасники війни; особи, на яких поширюється чинність зазначеного Закону; особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдови (вдівці) та батьки померлих осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною).

Згідно з п.3 Порядку пільги, зазначені у пункті 1 цього Порядку, надаються за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім'ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

До членів сім'ї пільговика під час надання пільг належать особи, на яких згідно із законодавчими актами, зазначеними у пункті 2 Порядку, поширюються пільги: дружина (чоловік); їх неповнолітні діти (до 18 років); неодружені повнолітні діти, визнані інвалідами з дитинства I та II групи або інвалідами I групи; непрацездатні батьки; особа, яка перебуває під опікою або піклуванням пільговика та проживає разом з ним (п.4 Порядку).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» гранична сума для застосування податкової соціальної пільги в 2015-му році складає 1710 грн..

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» гранична сума для застосування податкової соціальної пільги в 2016-му році складає 1930 грн..

З матеріалів справи вбачається, та проти цього не заперечує апелянт, що дохід позивача - ОСОБА_1 у вигляді пенсії протягом 2015-2016 років становив 2133,76 грн. щомісячно, тобто є таким що перевищує граничний розмір податкової соціальної пільги у зазначені роки (а.с.27, 28).

Апелянтом а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що сукупній дохід сім'ї позивача в розрахунку на одну особу не перевищує граничну суму для застосування податкової соціальної пільги, що надає право на отримання соціальної пільги, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Крім того, апелянтом не спростовується і той факт, що його син - ОСОБА_3 (інвалід третьої групи від загального захворювання) не підпадає під категорію осіб, визначених п.4 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян, а тому для врахування його (сина) доходу до розрахунку середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, не має підстав.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що у зв'язку з набранням чинності з 01.07.2015 року Постанови №389 від 04.06.2015 року, позивач втратив право на користування 50% знижкою на плату за користування комунальними послугами, так як його сукупний дохід в розрахунку на одну особу перевищує граничну суму для застосування податкової соціальної пільги, з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не виключений зі списку пільговиків, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення як пільговик за категорією «Учасник війни», має право на пільги, встановлені Законом №3551.

Таким чином, реалізація права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом, комунальних послуг та т.і. визначено Порядком надання пільг окремим категоріям громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015 року (набрала чинності 01.07.2015 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 надано тлумачення, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Конституційний Суд України зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень. Суд виходив з того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Отже, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави.

Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п.2 ч.1 ст.20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

Таким чином, дії відповідача щодо зупинення отримання ОСОБА_1 пільг з оплати послуг за користування житлом, комунальних послуг та т.і., відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015 року є правомірними.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду відсутні.

Згідно частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року у справі №210/5111/16-а залишити без задоволення.

Постанову Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року у справі №210/5111/16-а залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції постановлена в порядку письмового провадження, набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: С.В. Білак

Суддя: С.Ю. Чумак