Справа № 820/4216/16
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 р. Справа № 820/4216/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Жигилія С.П. , Дюкарєвої С.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О. ,

позивача - ОСОБА_1, представників другого відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників третьої особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, ОСОБА_6 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017р. по справі № 820/4216/16

за позовом ОСОБА_1

до Посадової особи Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, доповідача ОСОБА_7 , Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури , Посадової особи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, доповідача ОСОБА_8 , Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області третя особа ОСОБА_6

про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Посадової особи Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, доповідача ОСОБА_7 (далі по тексту - ОСОБА_7, перший відповідач), Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (далі по тексту - ВКДКА, другий відповідач), Посадової особи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, доповідача ОСОБА_8 (далі по тексту - ОСОБА_8, третій відповідач), Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, третя особа - ОСОБА_6, в якому просив суд:

1. Скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 17 лютого 2016 року, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності адвоката ОСОБА_1 та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на шість місяців.

2. Скасувати рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26 травня 2016 року, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності адвоката ОСОБА_1 та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю.

3. Провадження у дисциплінарній справі щодо адвоката ОСОБА_1 закрити.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року по справі № 820/4216/16 адміністративний позов ОСОБА_1 до Посадової особи Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, доповідача ОСОБА_7, Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Посадової особи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, доповідача ОСОБА_8, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, третя особа - ОСОБА_6 про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Скасовано пункт 3 Рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26 травня 2016 року № V-009/2016, яким притягнуто адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

В іншій частині Рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26 травня 2016 року № V-009/2016 залишено в силі.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Другий відповідач ВКДКА, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року по справі № 820/4216/16 в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує про обґрунтованість висновків другого відповідача щодо порушення адвокатом ОСОБА_1 вимог ч.1 ст.11, п.6 ч.1, п.п.1, 2 ч.2 ст.21, ч.1 ст.22, ч.2 ст.29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ч.1 ст.10, ч.1 ст.22, ст.ст.33, 36 Правил адвокатської етики. Вказує, що адвокатом ОСОБА_1 не виконано вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правил адвокатської етики щодо розірвання договору про надання правової допомоги, що є дисциплінарним проступком, передбаченим п.5 ч.1 ст.34 цього Закону у вигляді невиконання або неналежного виконання своїх професійних обов'язків. Вказані дії, на думку другого відповідача, утворюють також порушення Присяги адвоката України в частині недотримання Правил адвокатської етики, що у відповідності до п.1 ч.2 ст.32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є підставою для накладення на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю. Вважає, що ВКДКА в оскаржуваному рішенні досліджено баланс інтересів виконання обов'язку адвокатом щодо забезпечення дотримання важливого суспільного публічного інтересу - захисту від обвинувачення та надання правової допомоги клієнту, захисту адвокатської таємниці та інтересів клієнта, та права адвоката на повідомлення правоохоронних органів про вчинення клієнтом злочину. Враховуючи викладене, вважає безпідставними та необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність у діях позивача порушення вищенаведених норм Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правил адвокатської етики. Вказує, що рішення від 26.05.2016 року № V-009/2016 року є законним і обґрунтованим, мотивованим, прийнятим з урахуванням всіх обставин та наявних матеріалів справи, що були предметом розгляду, з дотриманням процедури розгляду скарги на рішення КДКА регіону, встановленої Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», отже, відсутні підстави для його скасування в цілому або в окремій частині. Зазначив, що встановлення наявності або відсутності підстав для прийняття відповідних рішень щодо адвоката є виключним (дискреційним) повноваженням органів адвокатського самоврядування. Між тим, суд першої інстанції, скасовуючи пункт 3 резолютивної частини оскаржуваного рішення, фактично втрутився у дискрецію другого відповідача з прийняття законодавчо визначеного частиною 5 статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» одного з видів рішень ВКДКА за результатами розгляду скарги на рішення КДКА регіону. Крім того, вказує на допущення судом першої інстанції під час розгляду справи процесуальних порушень (безпідставно, на думку другого відповідача, відмовлено у задоволенні клопотань представників ВКДКА про витребування з КДКА Київської області матеріалів справи відносно адвоката, з урахуванням яких приймалось оскаржуване рішення, про призначення судово-лінгвістичної експертизи, про розгляд справи колегією у складі трьох суддів, про залишення позову без розгляду, про винесення постанови щодо частини позовних вимог, про відвід судді; не допитано в якості свідка ОСОБА_6; залишено позовну заяву без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків після переходу до розгляду справи по суті в судовому засіданні). На думку другого відповідача, вказані порушення призвели до невірного вирішення справи.

Третя особа ОСОБА_6, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року по справі № 820/4216/16 скасувати, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції було порушено приписи ст.108 КАС України у вигляді повторного залишення позову без руху після відкриття провадження у справі, та безпідставно не застосовано наслідки пропущення строку звернення до суду, встановлені статтею 100 КАС України, незважаючи на відсутність клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Крім того, судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи про витребування матеріалів дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1, що вплинуло на повноту та всебічність з'ясування обставин у справі та призвело до неправильної оцінки судом першої інстанції обставин справи. Вказав, що судом першої інстанції не було враховано факту грубого порушення ОСОБА_1 присяги адвоката, Правил адвокатської етики і Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що є підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Враховуючи викладене, вважає рішення ВКДКА від 26.05.2016 року повністю законним та обґрунтованим.

Представники другого відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги ВКДКА Київської області підтримали з підстав, викладеній в останній, просили суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року по справі № 820/4216/16 в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представники третьої особи в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги ОСОБА_6 підтримали, просили суд апеляційної інстанції постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року по справі № 820/4216/16 скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач в надісланих до суду письмових запереченнях та в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін. Стверджує про відсутність у діях позивача порушень, на яких наполягав другий відповідач, зокрема, одностороннього розірвання договору про надання правової допомоги, розголошення адвокатської таємниці, порушення присяги адвоката. Пояснив, що подання заяви про вчинення злочину ОСОБА_6, передбаченого ст.383 КК України, було викликане необхідністю захисту від обвинувачень останнього по кримінальному провадженню № 0000036. Вказує, що скасування адміністративним судом першої інстанції частини рішення ВКДКА не є втручанням у дискреційні повноваження органу адвокатського самоврядування, а є засобом контролю за законністю прийняття рішення та захисту особи, право якої було порушено прийняттям незаконного та необ'єктивного рішення зазначеним органом.

Перший відповідач ОСОБА_7, третій відповідач ОСОБА_8, а також представник відповідача КДКА Київської області в судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників другого відповідача ВКДКА, представників третьої особи, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 березня 2014 року між адвокатом ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_6 було укладено договір про надання правової допомоги в рамках кримінального провадження № 0000420 від 22.04.2014 року.

09 червня 2015 року адвокатом ОСОБА_1 на адресу клієнта ОСОБА_6 направлено повідомлення про розірвання договору про надання правової допомоги від 06 березня 2014 року.

Після надіслання вказаного повідомлення про розірвання зазначеного договору, 29 липня 2015 року Дзержинським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області було відкрито кримінальне провадження № 0000036 за заявою гр. ОСОБА_6 з приводу вчинення адвокатом ОСОБА_1 шахрайських дій та надання посадовим особам неправомірної вимоги.

В подальшому 19.08.2015 року адвокат ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області із заявою про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ст. 383 Кримінального кодексу України про завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, на підставі якого було відкрито кримінальне провадження № 0000036.

03 вересня 2015 року гр. ОСОБА_6 звернувся до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області зі скаргою на адвоката ОСОБА_1

За результатами розгляду скарги КДКА Київської області скарги 17 лютого 2016 року було прийнято рішення про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на шість місяців.

Не погодившись з вказаним рішенням, адвокат ОСОБА_1 оскаржив зазначене рішення до ВКДКА.

За наслідками розгляду скарги рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26 травня 2016 року № V-009/2016 було скасовано рішення КДКА Київської області від 17 лютого 2016 року про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на шість місяців та було винесено нове рішення, яким притягнуто адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України (т.2, а.с.22-26).

Не погодившись із вищезазначеними рішеннями КДКА Київської області та ВКДКА, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про їх скасування та закриття провадження у дисциплінарній справі щодо адвоката ОСОБА_1

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновки ВКДКА, викладені в рішенні від 26 травня 2016 року, щодо вчинення позивачем одноразового грубого порушення Правил адвокатської етики, порушення адвокатом ОСОБА_1 вимог Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", Правил адвокатської етики у вигляді невиконання або неналежного виконання своїх професійних обов'язків, розголошення адвокатської таємниці, порушення присяги адвоката не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. При цьому, факт звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення гр. ОСОБА_6 злочину мав місце поза рамками дії договору про надання правової допомоги від 06 березня 2014 року, а тому такий факт не може розцінюватись як одноразове грубе порушення Правил адвокатської етики.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення КДКА Київської області від 17.02.2016 року про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на шість місяців, суд першої інстанції виходив з того, що вказане рішення було скасовано рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26 травня 2016 року № V-009/2016, а отже, рішення КДКА Київської області від 17 лютого 2016 року прав позивача не порушує.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині скасування рішення, однак, з інших мотивів та обґрунтувань, ніж наведено у рішенні суду.

Статтею 33 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено загальні умови дисциплінарної відповідальності адвоката.

Так, відповідно до ч.1 цієї статті, адвоката може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених цим Законом.

Дисциплінарне провадження - процедура розгляду письмової скарги, яка містить відомості про наявність у діях адвоката ознак дисциплінарного проступку (ч.2 ст.33 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Статтею 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку.

Дисциплінарним проступком адвоката є: порушення вимог несумісності; 2) порушення присяги адвоката України; 3) порушення правил адвокатської етики; 4) розголошення адвокатської таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 5) невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов'язків; 6) невиконання рішень органів адвокатського самоврядування; 7) порушення інших обов'язків адвоката, передбачених законом.

Статтею 35 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що за вчинення дисциплінарного проступку до адвоката може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: 1) попередження; 2) зупинення права на заняття адвокатською діяльністю на строк від одного місяця до одного року; 3) для адвокатів України - позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України, а для адвокатів іноземних держав - виключення з Єдиного реєстру адвокатів України.

Адвокат може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності протягом року з дня вчинення дисциплінарного проступку.

За приписами ч.2 ст.32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» накладення на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю може застосовуватися виключно у разі: 1) порушення присяги адвоката України; 2) розголошення адвокатом відомостей, що становлять адвокатську таємницю, використання їх у своїх інтересах або в інтересах третіх осіб; 3) заподіяння протиправними діями адвоката, пов'язаними із здійсненням ним адвокатської діяльності, значної шкоди клієнту, якщо така шкода встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили;4) систематичного або грубого одноразового порушення правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України.

Згідно зі ст.36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.

Не допускається зловживання правом на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, у тому числі ініціювання питання про дисциплінарну відповідальність адвоката без достатніх підстав, і використання зазначеного права як засобу тиску на адвоката у зв'язку із здійсненням ним адвокатської діяльності.

Дисциплінарне провадження складається з таких стадій: 1) проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок адвоката; 2) порушення дисциплінарної справи;3) розгляд дисциплінарної справи; 4) прийняття рішення у дисциплінарній справі (ст.37 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.40 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дисциплінарна справа стосовно адвоката розглядається дисциплінарною палатою кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури протягом тридцяти днів з дня її порушення.

Розгляд дисциплінарної справи здійснюється на засадах змагальності. Під час розгляду справи дисциплінарна палата заслуховує повідомлення члена дисциплінарної палати, який проводив перевірку, про результати перевірки, пояснення адвоката, стосовно якого порушено дисциплінарну справу, особи, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, та пояснення інших заінтересованих осіб.

Під час засідання дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ведеться протокол, який підписується головуючим та секретарем засідання.

Статтею 41 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що за результатами розгляду дисциплінарної справи дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури приймає рішення про притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку і застосування до нього дисциплінарного стягнення або про закриття дисциплінарної справи. Рішення дисциплінарної палати приймається більшістю голосів від її загального складу, крім рішення про припинення права на заняття адвокатською діяльністю, яке приймається двома третинами голосів від її загального складу.

Рішення у дисциплінарній справі має бути вмотивованим. Під час обрання виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, його наслідки, особа адвоката та інші обставини.

У відповідності до ст.42 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат чи особа, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, має право оскаржити рішення у дисциплінарній справі протягом тридцяти днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду. Оскарження рішення не зупиняє його дії.

Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури протягом десяти днів з дня отримання заяви (скарги) витребовує матеріали дисциплінарної справи у відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та забезпечує розгляд скарги на рішення у дисциплінарній справі протягом тридцяти днів з дня одержання матеріалів дисциплінарної справи.

Статус Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури визначено статтею 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, згідно з п.1 ч.4 ст.52 цього Закону вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури.

За приписами ч.5 ст.52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури має право: 1) залишити скаргу без задоволення, а рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури без змін; 2) змінити рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури; 3) скасувати рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та ухвалити нове рішення; 4) направити справу для нового розгляду до відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та зобов'язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури вчинити певні дії.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ВКДКА, керуючись ст.52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», реалізувала свої дискреційні повноваження, шляхом прийняття рішення про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за наслідками розгляду скарги останнього.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що надання судом оцінки обґрунтованості та мотивованості такого рішення не є втручанням у здійснення дискреційних повноважень ВКДКА, оскільки суд при цьому не підміняє вказаний орган, який вже прийняв рішення.

Так, як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними повноваженнями Європейський суд з прав людини виробив позицію, згідно з якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); п. 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (CASE OF BRYAN v. THE UNITED KINGDOM); п. 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v.CYPRUS); п. 4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 8 березня 1994 року у справі «ISKCON та 8 інших проти Об'єднаного Королівства» (ISKCON and 8 Others against the United Kingdom); п. 47-56рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії» (CASE OF PUTTER v. BULGARIA).

У рішенні по справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» Суд зазначив, що в цьому випадку відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень.

Тобто, рішення, прийняте в рамках дискреційних повноважень, але з порушенням принципів ефективного захисту прав громадян та справедливості, було визнано порушенням Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» адміністративний або парламентський орган може вважатися «судом» у матеріально-правовому значенні цього терміну. Справа заявника розглядалася ВРЮ, яка встановила всі питання факту та права після проведення засідання та оцінки доказів. Вирішуючи справу заявника та виносячи обов'язкове для виконання рішення, ВРЮ, парламентський комітет та пленарне засідання парламенту разом виконували функцію суду.

У рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» від 01.07.2003 року Суд вказує, що судовий орган повинен обґрунтовувати свої дії, вказуючи мотиви своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Тобто, з метою дотримання принципу верховенства права суб'єкти владних повноважень, у тому числі колегіальні, приймаючи рішення владно-управлінського характеру, мають належним чином його мотивувати. Мотивація прийняття рішення суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій має оцінюватися судом при здійсненні контролю за виконанням судових рішень.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності слугували висновки ВКДКА України про порушення позивачем ч.2 ст.29, п.6 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру», що, на думку відповідача є невиконанням або неналежним виконанням позивачем своїх професійних обов'язків, а також ст.36 Правил адвокатської етики, ч.1 ст.11 Закону України «Про адвокатуру» ч.1 ст.10, ч.1 ст.22, ст.33 Правил адвокатської етики, ч.1 ст.22, пп.1, 2 ч.2 ст.21 Закону України «Про адвокатуру», ч.1 ст.10. ч.1 ст.22, ст.33 Правил адвокатської етики, ч.1 ст.11, ч.1 ст.22, пп.1, 2 ч.2 ст.21 Закону України «Про адвокатуру» - вчинення дисциплінарного порушення у вигляді одноразового грубого порушення Правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України.

Так, у рішенні зазначено, що ОСОБА_1, розірвавши укладений договір про надання правової допомоги від 06.03.2014 року в одноособовому порядку, направивши повідомлення від 09.06.2015 року на адресу клієнта ОСОБА_6 та адресу правоохоронних органів, у тому числі й суду, при цьому стверджуючи про вчинення клієнтом злочинів, фактично порушив ч.2 ст.29, п.6 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру», що є дисциплінарним проступком, передбаченим пунктом 5 частини 1 статті 34 Закону України «Про адвокатуру» у вигляді невиконання або неналежного виконання своїх професійних обов'язків. При цьому, за висновком відповідача, адвокатом не підтверджено факт дотримання в повному обсязі обов'язків, зазначених у п.36 Правил адвокатської етики, при розірванні з власної ініціативи укладеного договору. З огляду на викладене, на думку відповідача, адвокат, порушивши ст.36 Правил адвокатської етики, порушив також ч.1 ст.11 Закону України «Про адвокатуру», а саме Присягу адвоката України в частині недотримання Правил адвокатської етики, що є підставою для накладення на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особа, стосовно якої радою адвокатів регіону прийнято рішення про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, не пізніше тридцяти днів з дня прийняття цього рішення складає перед радою адвокатів регіону присягу адвоката України такого змісту: "Я, (ім'я та прізвище), урочисто присягаю у своїй адвокатській діяльності дотримуватися принципів верховенства права, законності, незалежності та конфіденційності, правил адвокатської етики, чесно і сумлінно забезпечувати право на захист та надавати правову допомогу відповідно до Конституції України і законів України, з високою відповідальністю виконувати покладені на мене обов'язки, бути вірним присязі".

У відповідності до ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат зобов'язаний: 1) дотримуватися присяги адвоката України та правил адвокатської етики; 2) на вимогу клієнта надати звіт про виконання договору про надання правової допомоги; 3) невідкладно повідомляти клієнта про виникнення конфлікту інтересів; 4) підвищувати свій професійний рівень; 5) виконувати рішення органів адвокатського самоврядування; 6) виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством та договором про надання правової допомоги.

Частиною 2 статті 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокату заборонено : 1) використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта; 2) без згоди клієнта розголошувати відомості, що становлять адвокатську таємницю, використовувати їх у своїх інтересах або інтересах третіх осіб; 3) займати у справі позицію всупереч волі клієнта, крім випадків, якщо адвокат впевнений у самообмові клієнта; 4) відмовлятися від надання правової допомоги, крім випадків, установлених законом.

Статтею 22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатською таємницею є будь-яка інформація, що стала відома адвокату, помічнику адвоката, стажисту адвоката, особі, яка перебуває у трудових відносинах з адвокатом, про клієнта, а також питання, з яких клієнт (особа, якій відмовлено в укладенні договору про надання правової допомоги з передбачених цим Законом підстав) звертався до адвоката, адвокатського бюро, адвокатського об'єднання, зміст порад, консультацій, роз'яснень адвоката, складені ним документи, інформація, що зберігається на електронних носіях, та інші документи і відомості, одержані адвокатом під час здійснення адвокатської діяльності.

Разом з тим, згідно з ч.4 ст.22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у разі пред'явлення клієнтом вимог до адвоката у зв'язку з адвокатською діяльністю адвокат звільняється від обов'язку збереження адвокатської таємниці в межах, необхідних для захисту його прав та інтересів. У такому випадку суд, орган, що здійснює дисциплінарне провадження стосовно адвоката, інші органи чи посадові особи, які розглядають вимоги клієнта до адвоката або яким стало відомо про пред'явлення таких вимог, зобов'язані вжити заходів для унеможливлення доступу сторонніх осіб до адвокатської таємниці та її розголошення.

У відповідності до ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Колегія суддів зазначає, що згідно з частиною 2 статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокату, адвокатському бюро або адвокатському об'єднанню забороняється укладати договір про надання правової допомоги у разі конфлікту інтересів.

Адвокату забороняється укладати договір про надання правової допомоги і він зобов'язаний відмовитися від виконання договору, укладеного адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об'єднанням, зокрема, у разі, якщо: доручення на виконання дій виходять за межі професійних прав і обов'язків адвоката; результат, досягнення якого бажає клієнт, або засоби його досягнення, на яких він наполягає, є протиправними, суперечать моральним засадам суспільства, присязі адвоката України, правилам адвокатської етики; виконання договору може суперечити інтересам адвоката, членів його сім'ї або близьких родичів, адвокатського бюро або адвокатського об'єднання, засновником (учасником) якого він є, професійним обов'язкам адвоката, а також у разі наявності інших обставин, що можуть призвести до конфлікту інтересів (п.п.1, 2, 6 абз.2 ч.1 ст.28 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Частина 1 статті 33 Правил адвокатської етики визначає, що адвокат може достроково (до завершення виконання доручення) розірвати договір з клієнтом з таких підстав:

1.1. клієнт вчиняє дії, що стосуються суті доручення, на порушення чинного законодавства і відмовляється припинити їх вчинення, незважаючи на роз'яснення адвоката;

1.2. клієнт використовує правову допомогу, що йому надається адвокатом, для полегшення вчинення злочину;

1.3. клієнт, незважаючи на роз'яснення адвоката, наполягає на досягненні результату, який через нові або нововиявлені обставини, є об'єктивно недосяжним;

1.4. клієнт грубо порушує обов'язки, взяті ним на себе згідно з договором про надання правової допомоги;

1.5. належне виконання доручення стає неможливим через дії клієнта, що вчиняються ним всупереч порадам адвоката;

1.6. клієнт вчиняє дії, що ганьблять честь, гідність і ділову репутацію адвоката;

1.7. клієнт не погоджується погашати фактичні видатки, якщо вони є необхідними для подальшого виконання доручення;

1.8. фізичний або психологічний стан адвоката позбавляє його можливості належним чином продовжувати виконання доручення; в цьому випадку адвокат зобов'язаний вжити всіх доступних йому заходів для запобігання порушення законних інтересів клієнта і забезпеченню подальшого представництва клієнта іншим адвокатом;

1.9. в інших випадках, передбачених цими Правилами, законодавством України або договором про надання правової допомоги.

Частина 2 зазначеної статті встановлює, що у всіх випадках розірвання договору за ініціативою адвоката він зобов'язаний попередити про це клієнта протягом розумного часу, пояснити йому причини розірвання договору, пересвідчитись, що вони об'єктивно або суб'єктивно, виходячи з позиції, зайнятої клієнтом, не можуть бути усунені, і вжити розумно необхідних заходів для захисту законних інтересів клієнта.

Колегією суддів з'ясовано, що одностороннє розірвання позивачем договору від 06.03.2014 року про надання правової допомоги ОСОБА_1 було зумовлене тим, що в ході здійснення дій, направлених на надання правової допомоги ОСОБА_6 по кримінальному провадженню № 0000420 та цивільній справі № 629/1058/14-ц позивачем було встановлено факти, які не відповідали обставинам, повідомленим ОСОБА_6 у заяві про скоєння злочину, а також суттєво відрізнялись від відомостей та заяв ОСОБА_6, наданих в ході вказаного кримінального провадження та цивільної справи.

Зазначені факти, на думку позивача, свідчили про явно злочинний характер дій клієнта, у зв'язку з чим для позивача подальше надання правової допомоги ОСОБА_6 стало неможливим з огляду на несумісність цього з інтересами позивача як адвоката та професійними обов'язками, Правилами адвокатської етики та присягою адвоката.

На переконання ОСОБА_1, з огляду на обставини, які стали йому відомі, у нього склалося певне суб'єктивне ставлення щодо ОСОБА_6, та для нього стало неможливим належним чином надавати ОСОБА_6 правову допомогу, дотримуючись принципу об'єктивності, домінантності інтересів клієнта, чесного та сумлінного забезпечення права на захист, як це передбачено присягою адвоката.

Таким чином, дії ОСОБА_1 щодо одностороннього розірвання договору про надання правової допомоги від 06.03.2014 року були зумовлені неможливістю подальшого належного виконання своїх обов'язків як стороною договору та направлені на недопущення порушення присяги адвоката та нанесення шкоди інтересам клієнта, разом з тим, уникнення завдання шкоди власним професійним інтересам як адвоката.

При цьому, слід відмітити, що пунктом 3 частини 2 статті 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокату заборонено займати у справі позицію всупереч волі клієнта, а пунктом 3 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено обов'язок адвоката невідкладно повідомляти клієнта про виникнення конфлікту інтересів, що і було зроблено позивачем по справі.

Однак, вищенаведені обставини не відображені відповідачем ВКДКА в оскаржуваному рішенні від 26.05.2016 року, їм не надана оцінка, отже, не були враховані другим відповідачем при прийнятті рішення.

Крім того, як зазначає ОСОБА_6 від 03.09.2015 року у скарзі, направленій на адресу КДКА Київської області, у травні 2015 року він остаточно вирішив, що адвокат ОСОБА_1 є некомпетентним та не може належним чином захистити його права та законні інтереси, у зв'язку з чим він зустрівся з адвокатом ОСОБА_1 та повідомив про намір відмовитись від його послуг (т.4, а.с.126).

Отже, ОСОБА_6 фактично також вважав. що договір від 06.03.2014 року необхідно припинити. Вищенаведеного не було враховано другим відповідачем при прийнятті рішення.

Крім того, при розгляді скарги ВКДКА не було з'ясовано, чи було відомо Лозівській міжрайонній прокуратурі Харківської області, Лозівському міськрайонному суду та Лозівському міськрайонному відділу ГУМВС України в Харківській області до отримання повідомлення ОСОБА_1 від 09.06.2015 року тієї обставини, що позивач є представником ОСОБА_6 у кримінальному провадженні 0000420, а тому висновок відповідача про те, що саме лише направлення такого повідомлення є порушенням ч.2 ст.22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є передчасним та не ґрунтується на відповідних доказах.

На думку колегії суддів, надіслання ОСОБА_1 повідомлення від 09.06.2015 року правоохоронним органам та до суду, не потягло за собою негативних наслідків для ОСОБА_6, оскільки в ньому відсутні будь-які конкретні обставини щодо подій, місця, часу, які б могли викрити ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190 та ст.358 КК України.

Як вбачається зі змісту цього повідомлення від 09.06.2015 року про розірвання договору про надання правової допомоги, ОСОБА_1 не навів у ньому жодної конкретної інформації по кримінальному провадженню № 0000420, або по цивільній справі № 629/1058/14-ц, в рамках яких позивач надавав ОСОБА_6 правову допомогу як адвокат.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок другого відповідача, викладений в оскаржуваному рішенні, про порушення адвокатом ОСОБА_1 вимог ч.2 ст.29, п.6 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», п.33, п.36 Правил адвокатської етики, ч.1 ст.11 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» в частині одностороннього розірвання укладеного договору від 06.03.2014 року та направлення повідомлення від 09.06.2015 року про розірвання договору на адресу ОСОБА_6, правоохоронних органів та суду.

Щодо висновків другого відповідача про порушення ОСОБА_1 ч.1 ст.10, ч.1 ст.22, ст.33 Правил адвокатської етики, ч.1 ст.11, ч.1 ст.22, пп.1, 2 ч.2 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що, на думку відповідача, свідчать про вчинення адвокатом дисциплінарного порушення у вигляді грубого одноразового порушення Правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, такого висновку другий відповідач дійшов, виходячи з того, що адвокатом ОСОБА_1 подано до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області заяву про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 від 19.08.2015 року, у якій адвокат ОСОБА_1 повідомляє правоохоронні органи про відповідні фактичні обставини, які йому стали відомі в рамках надання правової допомоги за договором.

На думку другого відповідача, сам факт подання адвокатом заяви (повідомлення) про вчинення його клієнтом кримінального правопорушення до правоохоронних органів із формальним ствердженням та повідомленням про вчинення його клієнтом кримінального злочину в рамках справи, в якій адвокат надає адвокатський захист, свідчить про вчинення грубого одноразового порушення Правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України в частині забезпечення реалізації публічного суспільного інтересу - захисту від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах.

Крім того, на думку ВКДКА, подання адвокатом ОСОБА_1 заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення його клієнтом, із використанням наступних фраз : «…вказували на ознаки злочинної діяльності ОСОБА_6 а саме внесення до правоохоронних органів завідомо неправдивих відомостей, отримання ним примусового їх виконання і отримання грошових коштів з третіх осіб», ВКДКА розцінює як можливе порушення адвокатської таємниці.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст.383 КК України, а саме, завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину, подана ОСОБА_1 19.08.2015 року - вже після того, як ОСОБА_6 звернувся до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС у Харківській області із заявою про вчинення злочину ОСОБА_1 та 29.07.2015 року за заявою ОСОБА_6 було відкрито кримінальне провадження № 000036.

Вказана заява складена позивачем у зв'язку з тим, що при проведенні допиту позивачу від слідчого стало відомо, що заявник ОСОБА_6 стверджує про відсутність процесуального документа в матеріалах кримінального провадження, а саме постанови про призначення групи слідчих, та про невиконання ОСОБА_1 як адвокатом зобов'язань захисника відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги від 06.03.2014 року щодо забезпечення захисту законних інтересів ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000420 від 22.02.2014 року.

У цій заяві позивач повідомляє, що ОСОБА_6 звернувся до компетентних органів за захистом своїх надуманих порушених прав внаслідок нібито протиправної діяльності адвоката ОСОБА_1, про що було відкрите кримінальне провадження № 000036, після того, як позивачем були встановлені факти, які, на думку позивача, вказували на злочинність діяльності ОСОБА_6, та після розірвання позивачем договірних відносин у зв'язку з тим, що результат, якого бажав ОСОБА_6, та засоби його досягнення, на яких він наполягав, були протиправними, суперечили моральним засадам суспільства, присязі адвоката та Правилам адвокатської етики, про що письмово було повідомлено ОСОБА_6.(т.4, а.с.150-151).

Вищевказані обставини та факти, на думку позивача, вказують, зокрема, на факт наклепу на позивача, що направлений на приниження честі, гідності та ділової репутації адвоката при здійсненні останнім своїх професійних діянь.

Таким чином, заява ОСОБА_1 стосується неправомірних дій щодо нього самого, вчинених, на думку позивача ОСОБА_6

Між тим, виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, другим відповідачем не враховано, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 склалася конфліктна ситуація, в ході якої ОСОБА_6 подав заяву до правоохоронних органів про вчинення злочину ОСОБА_1, а звернення позивача від 19.08.2015 року із заявою про вчинення ОСОБА_6 злочину у вигляді завідомо неправдивого повідомлення про злочин адвокатом ОСОБА_1 було способом самозахисту позивача від обвинувачень з боку ОСОБА_6

При цьому, беручи до уваги, що за заявою ОСОБА_6 29.07.2015 року було розпочато кримінальне провадження, позивачем обґрунтовано розцінено подання вказаної заяви як реальну загрозу своїм інтересам.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів, не заперечуючи безумовної важливості соціальної функції адвокатури та публічного суспільного інтересу - захисту від обвинувачення та надання правової допомоги клієнту, вважає, що в даному випадку виникла ситуація необхідності захисту адвокатом як професійних прав, честі й гідності, що гарантовано законом, так і власної безпеки, що повинно було враховуватись при вирішенні питання про вчинення адвокатом одноразового грубого порушення Правил адвокатської етики та притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності.

У відповідності до ч.4 ст.22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у разі пред'явлення клієнтом вимог до адвоката у зв'язку з адвокатською діяльністю адвокат звільняється від обов'язку збереження адвокатської таємниці в межах, необхідних для захисту його прав та інтересів. У такому випадку суд, орган, що здійснює дисциплінарне провадження стосовно адвоката, інші органи чи посадові особи, які розглядають вимоги клієнта до адвоката або яким стало відомо про пред'явлення таких вимог, зобов'язані вжити заходів для унеможливлення доступу сторонніх осіб до адвокатської таємниці та її розголошення.

Колегія суддів відмічає, що в даному випадку клієнтом було пред'явлено вимоги до адвоката ОСОБА_1 у вигляді подання про вчинення останнім злочину в ході виконання ним своїх професійних обов'язків, що повинно було бути враховане другим відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення від 26.05.2016 року.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що в заяві від 19.08.2015 року позивачем не вказані конкретні обставини щодо подій, місця, часу, які б могли викрити ОСОБА_6 у вчиненні злочину, які стали відомі ОСОБА_1 як адвокату під час надання правової допомоги ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження № 0000420, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.02.2014 року.

Слід відмітити, що в оскаржуваному рішенні ВКДКА від 26.05.2016 року відсутня будь-яка конкретна інформація про ОСОБА_6, яка була розголошена адвокатом у заяві від 19.08.2015 року, з іншого боку, констатовано факт розголошення ОСОБА_1 адвокатської таємниці стосовно ОСОБА_6

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії цього рішення, другим відповідачем по справі не було викликано ОСОБА_6 на засідання ВКДКА по розгляду скарги ОСОБА_1 та не з'ясовано, які саме відомості, на думку третьої особи, що становлять адвокатську таємницю, містяться у повідомленні від 09.06.2015 року.

З наявної в матеріалах справи копії протоколу засідання КДКА Київської області (т.4. а.с.185-188), в ході засідання на запитання голови КДКА щодо того, яку адвокатську таємницю розголосив адвокат, заявник ОСОБА_6 відповів, що адвокат розголосив відомості, які в нього були. На запитання члена комісії - доповідача «Які відомості, що можуть складати адвокатську таємницю, Ви повідомили адвокату?» заявник повідомив, що в бесідах з адвокатом ніяких таємниць не розповідав.

Отже, колегія суддів, не заперечуючи, що виклик заявника скарги на адвоката та його опитування є не обов'язком, а правом Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та члена комісії, який є доповідачем у справі, вважає за необхідне зазначити, що з огляду на певні розбіжності між змістом повідомлення позивача від 19.08.2015 року, заявою ОСОБА_6 від 03.09.2015 року та поясненнями останнього, наданими в ході розгляду дисциплінарної справи КДКА регіону, розгляд справи та винесення рішення про визнання адвоката винним у вчиненні дисциплінарного порушення за відсутності пояснень ОСОБА_6 не може вважатися повним, всебічним, об'єктивним, а рішення - обґрунтованим.

Колегія суддів відмічає, що у відповідності до ч.6 ст.40 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» розгляд справи про дисциплінарну відповідальність адвоката є відкритим, крім випадків, якщо відкритий розгляд справи може призвести до розголошення адвокатської таємниці.

Однак, другий відповідач, вбачаючи у діях ОСОБА_1 розголошення адвокатської таємниці, між тим, питання про проведення закритого розгляду справи не ставив, що ставить під сумнів наявність у спірних відносинах факту розголошення адвокатської таємниці.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає передчасними висновки другого відповідача, викладені у рішенні від 26.05.2016 року, про вчинення позивачем грубого одноразового порушення Правил адвокатської етики та порушення ч.1 ст.10, ч.1 ст.22, ст.33 Правил адвокатської етики, ч.1 ст.11, ч.1 ст.22, пп.1, 2 ч.2 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.2 ч.2 ст.34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» однією з підстав для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є порушення присяги адвоката.

Виходячи зі змісту ст.35 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України є найсуворішою санкцією відповідальності адвоката, який вчинив діяння, несумісне з виконанням покладених на нього обов'язків. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж прав та інтересів заявника, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Частиною з статті 67 Правил адвокатської етики встановлено, що щодо відносин дисциплінарної відповідальності адвокатів діє презумпція невинуватості.

Отже, обов'язковою умовою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення є наявність встановленого факту порушення присяги адвоката України, розголошення адвокатом відомостей, що становлять адвокатську таємницю, використання їх у своїх інтересах або в інтересах третіх осіб, заподіяння протиправними діями адвоката, пов'язаними із здійсненням ним адвокатської діяльності, значної шкоди клієнту, якщо така шкода встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили чи систематичного або грубого одноразового порушення правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України, а також наявність обґрунтованих підстав для застосування до адвоката такого крайнього заходу дисциплінарного впливу, як позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю безстроково.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

За приписами ст.72 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що другим відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого рішення про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, та застосування до нього найбільш суворого дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю безстроково.

Слід також відмітити, що другий відповідач по справі, переглядаючи рішення КДКА Київської області за скаргою адвоката, застосував до нього більш суворе покарання, ніж це було вирішено КДКА регіону, що свідчить про використання другим відповідачем своїх повноважень, наданих Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не з метою, з якою ці повноваження надані.

Як визначено статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено дотримання вимог ч.3 ст.2 КАС України при прийнятті оскаржуваного рішення від 26.05.2016 року, зокрема, що воно було прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, безсторонньо (неупереджено), розсудливо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування пункту 3 Рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26 травня 2016 року № V-009/2016, яким притягнуто адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

Щодо доводів другого відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в ході розгляду даної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, другий відповідач посилається, зокрема, на те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань представників ВКДКА про витребування з КДКА Київської області матеріалів справи відносно адвоката, з урахуванням яких приймалось оскаржуване рішення, та які вже не знаходяться у розпорядженні ВКДКА, оскільки були повернуті до КДКА Київської області.

Разом з тим, слід відмітити, що в матеріалах адміністративної справи на час розгляду її судом першої інстанції були наявні всі матеріали (деякі - в декількох екземплярах), що містяться у дисциплінарній справі адвоката ОСОБА_1, що підтверджується засвідченою копією дисциплінарної справи, наданої Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Київської області.

Враховуючи викладене, незадоволення судом першої інстанції клопотання про витребування матеріалів дисциплінарної справи стосовно адвоката ОСОБА_1 не потягло за собою порушення прав другого відповідача або неправильного вирішення справи.

З приводу відмови суду першої інстанції у задоволенні заяв відповідача про відвід судді у справі в порядку ст.ст.27, 30, 49, 51 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями частин 2, 3 статті 30 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що особами, які беруть участь у справі може бути заявлено відвід судді за наявності підстав, зазначених у статтях 27 - 29 цього Кодексу.

Відвід повинен бути вмотивований і заявлений до початку судового розгляду адміністративної справи по суті у письмовій формі з обґрунтуванням підстав для відводу.

Підстави для відводу судді визначені у статтях 27, 28 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, письмові заяви про відвід судді Спірідонову М.О. були подані представниками другого відповідача 10.02.2017 року та 02.03.2017 року, коли суд першої інстанції перейшов до розгляду справи по суті, зокрема, вислухав пояснення сторін та третьої особи, тобто, після початку розгляду справи по суті.

Як вбачається зі змісту заяв представників другого відповідача, в якості підстав для відводу судді-доповідача вказано наявність обставин, що викликають сумнів у неупередженості судді-доповідача.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту ст. 27 КАС України вбачається, що особа, яка заявляє відвід судді, має навести конкретні обставини, які можуть викликати сумнів у неупередженості, зокрема, надати докази можливої заінтересованості судді у вирішенні справи або обґрунтувати наявність обставин, які об'єктивно можуть вказувати на можливу упередженість судді.

Між тим, представниками другого відповідача не зазначено ані у заявах про відвід від 10.02.2017 року та 02.03.2017 року, ані у суді апеляційної інстанції наявність обставин, які б дійсно викликали сумніви у неупередженості судді суду першої інстанції та утворювали б підстави для задоволення зазначених заяв.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні заяв про відвід, не допустив порушення норм процесуального права.

З приводу доводів другого відповідача та третьої особи про неправильне застосування судом першої інстанції норм ст.108 КАС України, колегія суддів зазначає, що підставою для винесення ухвали від 09.11.2016 року про залишення позовної заяви без руху було порушення п.4 ч.1 ст.106 КАС України, а саме включення до складу відповідачів по справі двох посадових осіб - посадової особи КДКА Київської області, доповідача ОСОБА_8 та посадової особи ВКДКА, доповідача ОСОБА_7, до яких не було заявлено матеріально-правових вимог.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, вищенаведене питання постало у зв'язку із заявленням 09.11.2016 року представником другого відповідача клопотання про виключення з числа відповідачів по справі № 820/4216/16 посадової особи ВКДКА ОСОБА_7

В апеляційній скарзі другий відповідач вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано не було виключено з числа відповідачів посадових осіб : КДКА Київської області - ОСОБА_8 та ВКДКА - ОСОБА_7 відповідно.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч.2, 3 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

При цьому, Кодексом адміністративного судочинства не передбаченого такого процесуального інституту, як виключення відповідача.

Отже, розглядаючи справу в порядку адміністративного судочинства, суд першої інстанції позбавлений процесуальних повноважень за своєю ініціативою або за клопотанням відповідача виключити певну особу з числа відповідачів по справі.

Така особа, навіть за відсутності звернутих до неї позовних вимог, може бути виключена з числа відповідачів лише у випадку подання позивачем уточненої позовної заяви, у якій вона не буде зазначена як відповідач.

З цією метою судом першої інстанції і було залишено позовну заяву без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви.

Враховуючи викладене, колегія суддів, не заперечуючи помилкового застосування судом першої інстанції ст.108 КАС України, зауважує, що залишення позовної заяви без руху не потягло за собою порушення прав жодної з осіб, які беруть участь у справі, та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо тверджень відповідача про безпідставність відмови у задоволенні клопотання про залишення без розгляду позовних вимог, заявлених з порушенням строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.7 ст.52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури може бути оскаржено до суду протягом тридцяти днів з дня його прийняття.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч.1 ст.102 КАС України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Згідно з ч.2 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що оскаржуване рішення від 26.05.2016 року ОСОБА_1 було отримано 05.07.2016 року, а адміністративний позов подано 05.08.2016 року.

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції зроблено висновок про пропущення строку звернення до суду на один день.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11), строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства" (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV).

У свою чергу, в рішенні від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що в пункті 1 статті 6 втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ до суду, тобто, право на порушення провадження в суді за цивільним позовом. Договірні держави наділені певним полем розсуду, однак, остаточно визначити, чи дотримано вимоги Конвенції, має Суд. Він має переконатися, що застосовувані обмеження не перешкоджають залишеним особі можливостям доступу (і не звужують їх) у спосіб чи мірою, що підривають саму суть цього права. Крім того, обмеження права на доступ до суду суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не маю легітимної мети і якщо не забезпечено належного пропорційного співвідношення між використаними засобами та поставленою метою.

З огляду на викладене, беручи до уваги значущість для позивача питання, у зв'язку з яким виникла необхідність звернення до суду, враховуючи відсутність інших засобів захисту, ніж звернення до суду, а також незначне (на один день) пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів вважає обґрунтованим поновлення судом першої інстанції строку звернення до суду з даним позовом про оскарження рішення ВКДКА від 26.05.2016 року.

Щодо тверджень другого відповідача про нездійснення судом першої інстанції виклику та допиту в якості свідка третьої особи у справі - ОСОБА_6 (в порядку ст.ст.49, 51, 65, 77 КАС України) від 21.12.2016 року, безпідставність відмови суду першої інстанції в задоволенні клопотань представників ВКДКА про призначення лінгвістичної експертизи, здійснення судового розгляду колегією у складі трьох суддів, прийняття постанови щодо частини позовних вимог в порядку ст.164 КАС України (зокрема, датовані 30.11.2016 року, 24.01.2017 року), колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.65 КАС України як свідок в адміністративній справі може бути викликана судом кожна особа, якій можуть бути відомі обставини, що належить з'ясувати у справі.

Свідок викликається в судове засідання з ініціативи суду або осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, заявляючи клопотання про виклик свідка, повинна зазначити його ім'я, місце проживання (перебування), роботи чи служби та обставини, щодо яких він може дати показання.

Фізична особа має право відмовитися від давання показань щодо себе, членів сім'ї чи близьких родичів (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, над якою встановлено опіку чи піклування, член сім'ї або близький родич цих осіб).

Згідно з ч.1 ст.76 КАС України пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників про відомі їм обставини, що мають значення для справи, оцінюються поряд з іншими доказами у справі. Сторони, треті особи або їхні представники, які дають пояснення про відомі їм обставини, що мають значення для справи, можуть бути за їхньою згодою допитані як свідки.

Показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст.77 КАС України).

З викладеного, з урахуванням положень ч.1 ст.69 КАС України, наведених вище, вбачається, що як показання свідка, так і пояснення третіх осіб є доказами по справі з однаковим рівнем важливості та достовірності. Закон не надає переваги показанням свідка перед поясненнями третьої особи.

З матеріалів справи вбачається, що 24.01.2017 року ОСОБА_6 особисто прибув у судове засідання та особисто надав пояснення як третя особа.

При цьому, виходячи зі змісту журналу судового засідання, присутні у судовому засіданні 24.01.2017 року представники другого відповідача не наполягали на допиті вказаної особи в якості свідка.

Колегія суддів зазначає, що другим відповідачем не наведено, які саме обставини, щодо яких ОСОБА_6 міг дати показання як свідок, не були встановлені судом першої інстанції з пояснень ОСОБА_6, наданих ним як третьою особою по справі.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що нездійснення допиту ОСОБА_6 у якості свідка не потягло за собою неповноти дослідження обставин у справі або недотримання вимог щодо всебічного розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст.23 КАС України усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

У відповідності до ч.1 ст.24 КАС України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України, їхньої посадової чи службової особи, виборчої комісії (комісії з референдуму), члена цієї комісії розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

Адміністративні справи розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді та у місцевому загальному суді як адміністративному суді колегією у складі трьох суддів також з ініціативи судді в разі їх особливої складності (ч.2 ст.24 КАС України).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 про скасування рішень про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не є справою, щодо якої законом передбачено обов'язковий розгляд у суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

При цьому, виходячи зі змісту ч.2 ст.24 КАС України, призначення розгляду справи колегією є правом, а не обов'язком суду першої інстанції. У разі, якщо судом не виявлено ініціативи щодо розгляду справи колегією, доводи сторони про відмову в задоволенні клопотань про колегіальний розгляд справи не є порушенням норм процесуального права та самі по собі не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо відмови суду першої інстанції в задоволенні клопотання представників другого відповідача про прийняття до закінчення розгляду справи постанови щодо частини позовних вимог, колегія суддів зазначає , що відповідно до ч.1 ст.164 КАС України суд може до закінчення судового розгляду справи за клопотанням особи, яка бере участь у справі, прийняти постанову щодо частини позовних вимог, якщо з'ясовані судом обставини дають можливість без шкоди для справи вирішити ці вимоги, виділивши їх в окреме провадження.

Враховуючи, що винесення постанови щодо частини позовних вимог є правом, а не обов'язком суду першої інстанції, при цьому, таке право може бути реалізоване лише в тому випадку, якщо з'ясовані судом обставини дають можливість без шкоди для справи вирішити ці вимоги, виділивши їх в окреме провадження, беручи до уваги, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови від 06.03.2017 року було вирішено усі позовні вимоги, заявлені позивачем, колегія суддів не вбачає у цьому підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку в частині задоволення позовних вимог, помилково застосував окремі норми процесуального права, однак, це не призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення позовних вимог та у розумінні ст.202 КАС України не є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п.1 ст.201 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року по справі № 820/4216/16 в частині задоволення позовних вимог підлягає зміні з підстав та мотивів задоволення позову.

Керуючись ст.ст.160, 167, 195, 196, 201, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційні скарги Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року по справі № 820/4216/16 в частині задоволення позовних вимог змінити з підстав та мотивів задоволення позову.

В іншій частині задоволення позову постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року по справі № 820/4216/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Жигилій С.П. Дюкарєва С.В.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 20.06.2017 р.