Справа № 805/1984/17-а
Суддя: Толстолуцька М.М.
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 р. Справа №805/1984/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:15:25

Ухвалено у нарадчій кімнаті

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Толстолуцької М.М., при секретарі Хороші С.С. розглянувши позовну заяву

Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРАВАН-САРАЙ»

про

стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, -

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 06.01.2017№ 01-04/31

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю від 01.04.2017 № 17/17

Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРАВАН-САРАЙ», в якій просило суд стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2016 році у сумі 655 509,12 грн.

Представник позивача у судове засідання зявився, підтримав адміністративний позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання зявився, підтримав викладені у письмовому вигляді заперечення та просив відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач вимоги адміністративного позову обґрунтовує положеннями чистини пятої статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (надалі Закон № 875), згідно яких виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним. Вважає, що оскільки у відповідача у 2016 році повинні були працевлаштовані 19 осіб з інвалідністю, а фактично працювали лише 7, то відповідач не виконав норматив по створенню 12 робочих місць для працевлаштування інвалідів. Тож, до відповідача необхідно застосувати адміністративно-господарську санкцію за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2016 році у розмірі 655 509,12 грн.

Відповідачем до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 27 лютого 2017 року подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік за формою № 10-ПІ, затвердженою наказом Мінпраці України від 10.02.2007 р. № 42, що підтверджено штампом вхідної кореспонденції № 4/772 від 27 лютого 2017 року, та не заперечується позивачем. Згідно відомостей наданого звіту встановлено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача становила 486 осіб (код рядка 01); з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (код рядка 02) складає 7 особи. Також зазначено, що кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875 становить 19 осіб /арк. справи 6/. Таким чином, у відповідача повинно бути працевлаштовані 19 інвалідів, однак фактично працює 7 інвалідів. Проте, відповідач не погоджується з вимогами позивача, оскільки підприємством були прийняті усі передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів (створення робочих місць для інвалідів, звернення в центр зайнятості, безпосередньо до позивача, розміщення оголошень в місцевій пресі та інші).

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Позивач Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів є територіальним органом Фонду соціального захисту інвалідів. Згідно положень пунктів 1-2 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2011 року за № 528/19266, (далі Положення № 129) Фонд соціального захисту інвалідів є бюджетною установою, діяльність якої спрямовується, координується та контролюється Міністерством соціальної політики України. Бюджетна установа Фонд є правонаступником Фонду соціального захисту інвалідів як урядового органу. Одним із основних завдань Фонду є реалізація в межах своєї компетенції заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів, що передбачено пп.1 п.4 Положення № 129.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5 Положення № 129 Фонд відповідно до покладених на нього завдань координує та контролює роботу територіальних відділень Фонду соціального захисту інвалідів, у тому числі щодо організації прийому звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів до нормативу таких робочих місць, їх аналізу та перевірки правильності в них розрахунків; збору сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів; ведення претензійно-позовної роботи у судах різних інстанцій. Для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Міністерством соціальної політики України утворюються територіальні відділення Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що передбачено пунктом 12 Положення № 129.

Згідно з нормами статті 20 Закону № 875 спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку. Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді. Як встановлено судом раніше, позивач є територіальним органом Фонду, отже у спірних правовідносинах Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів виступає у якості суб'єкта владних повноважень, який звернувся до адміністративного суду на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРАВАН-САРАЙ» зареєстровано в якості юридичної особи 08 грудня 2014 року за № 1 005022, включено до ЄДРПОУ за № 39535218, юридична адреса: 84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, буд. 1-А.

Судом встановлено, що відповідач зобовязаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Отже, спірним питанням у даній справі є правомірність застосування до відповідача адміністративно - господарських санкцій за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Суд зазначає, що основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантії їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон № 875.

Приписами Закону № 875 визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень частин першої - третьої Закону № 875, для підприємств установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

З матеріалів справи вбачається, що наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРАВАН-САРАЙ» від 15 грудня 2015 року № 192 на підприємстві в 2016 році були створені робочі місця для прийому на роботу інвалідів відповідно до нормативу, встановленого Законом № 875 у загальній кількості 19 робочих місць: агент торговий 6 робочих місць, водій автотранспортних місць 5 робочих місць, транспортний експедитор 4 робочих місця, комірник 4 робочих місця /арк. справи 20/.

Законодавством встановлено, що підприємства здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 Закону № 875.

Згідно з положеннями частини першої статті 18 Закону № 875 забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Відповідно до вимог частини третьої зазначеної статті Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформацію про попит на робочу силу (наявність вакансій) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженою наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 за погодженням із Державною службою статистики України.

У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачем протягом 2016 року до Краматорського міського центру зайнятості подавалась звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» з характеристиками вакансії(й) та вимоги до претендента(ів) (для укомплектування вакансій Державною службою зайнятості) /арк. справи 93 -133/.

Окрім того, підприємством для пошуку працівників з інвалідністю на вакантні робочі місця були розміщені оголошення у Газеті безкоштовних оголошень «Привет» м. Краматорська: видання № 01 (959) від 13.01.2016, № 05 (963) від 10.02.2016, № 09 (967) від 09.03.2016, № 14 (972) від 13.04.2016, № 20 (978) від 01.06.2016, № 27 (985) від 20.07.2016, № 29 (987) від 03.08.2016, № 34 (992) від 07.09.2016, № 38 (996) від 05.10.2016, № 42 (1000) від 02.11.2016, № 47 (1005) від 07.12.2016 /арк. справи 133-143/.

З матеріалів справи вбачається та не було спростовано позивачем під час судового розгляду справи, що відповідач звертався також безпосередньо до Донецького відділення Фонду соціального захисту інвалідів з повідомленням про наявність вакантних робочих місць для інвалідів (листи від 04.01.2016 № 1/16, від 02.02.2016 № 13/16, від 01.03.2016 № 47/16, від 01.04.2016 № 65/16, від 04.05.2016 № 75/16, від 01.06.2016 № 93/16, від 05.07.2016 № 123/16, від 02.08.2016 № 122/16, від 01.09.2016 № 148/16, від 04.10.2016 № 171/16, 03.11.2016 № 200/16, 02.12.2016 № 220/16), згідно яких підприємство просило посприяти у працевлаштуванні інвалідів на вакантні робочі місця /арк. справи 21-56/.

Отже, суд доходить висновку, що у зв'язку з тим, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Частиною першою статті 20 Закону № 875 визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Адміністративно - господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як зазначалось судом раніше, за змістом статті 18-1 Закону № 875 пошук підходящої роботи здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

З огляду на вищезазначене, суд не приймає до уваги посилання позивача, викладені у його додаткових поясненнях від 15.06.2017 б/н, які містяться в матеріалах справи, щодо порушення відповідачем права на зайнятість осіб з інвалідністю, встановлюючи до них вимоги до стажу роботи.

Правова позиція суду у даній постанові узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними у рішеннях, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 237 КАС України (постанови від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11, від 26 червня 2012 року у справі № 21-105а12, від 16 квітня 2013 року у справі № 21-81а13, від 28 травня 2013 року № 21-386а12, від 11 червня 2013 року у справі № 21-63а13, від 19 листопада 2013 року у справі № 21-397а13, від 11 лютого 2014 року у справі № 21-485а13, від 08 квітня 2014 року у справі № 21-50а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-119а14, від 09 грудня 2014 року у справі № 21-523а14 тощо).

Згідно з нормами статті 2442 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

У порушення вимог частини першої статті 71 КАС України позивачем не надано доказів відмови з боку відповідача в працевлаштуванні інвалідів, не надані докази на підтвердження факту того, що служба зайнятості, органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів направляли до відповідача інвалідів, а останнє відмовляло у працевлаштуванні таких осіб. Натомість, відповідачем до суду надані беззаперечні докази вжиття усіх передбачених чинним законодавством заходів щодо створення робочих місць для інвалідів.

За таких обставин, суд доходить висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розподіл судових витрат не розглядається.

Керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміінстративного позову Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРАВАН-САРАЙ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році у сумі 655 509,12 грн. відмовити повністю.

Постанову ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошено вступну та резолютивні частини у судовому засіданні 21 червня 2017 року.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 22 червня 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Толстолуцька М.М.