Справа № 804/1924/16
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Київ К/800/32237/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючої судді - Мороз Л.Л..,

суддів: Горбатюка С.А., Стрелець Т.Г.,

провівши попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2016 року по справі №804/1924/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства „ДельтаБанк" Кадирова Владислава Володимировича, третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства „ДельтаБанк" Кадирова Владислава Володимировича, третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" - Кадирова В.В. щодо не включення ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за Договором №006-03725-250115 банківського вкладу (депозиту) „Найкращий від Миколам у доларах США від 25 лютого 2015р., укладеним між ОСОБА_1, з однієї сторони, та публічним акціонерним товариством „Дельта Банк" з іншої сторони;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" включити ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в публічному акціонерному товаристві „Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 для внесення даних до Загального Реєстру вкладників публічного акціонерного товариства „Дельта Банк", які отримують кошти в межах гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладі фізичних осіб.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ „ДЕЛЬТА БАНК" протиправно не було включено позивача до переліку та загального реєстру вкладників ПАТ „ДЕЛЬТА БАНК", які мають право на отримання відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за договорами банківських вкладів (депозитів), оскільки, договір банківського вкладу укладений між позивачем та ПАТ „ДЕЛЬТА БАНК" не може вважатись нікчемним на підставі ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 36, п. 3 ст. 38 Закону України „Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб".

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 7 червня 2016 року позовні вимоги задоволені.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2016 року скасоване рішення суду першої інстанції та закрите провадження по справі.

Не погоджуючись з ухваленими по справі судовими рішеннями ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Національним банком України 30 жовтня 2014р. була винесена Постанова № 692/БТ „Про віднесення ПАТ „Дельта Банк" до категорії проблемних.

ПАТ „ДЕЛЬТА БАНК" 1 грудня 2014р. увійшов до списку системно важливих банків згідно постанови Національного банку України від 25 грудня 2014р. № 863 „Про затвердження Положення про порядок визначення системно важливих банків".

З аналізу Договору № 006-03725-250215 від 25.02.2015р. банківського вкладу (депозиту) „Найкращий від Миколая" у доларах США у встановлено, що даний договір не відноситься до категорії операцій, за чинними договорами, в результаті яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб, оскільки є новим правочином, який був укладений між позивачем-вкладником та ПАТ „Дельта Банк".

Зарахування коштів ОСОБА_3 на вкладний (депозитний) рахунок позивача за НОМЕР_1 було вчинено на виконання зобов'язань, що виникли між ОСОБА_3 та позивачем. Дані операції не суперечать вимогам чинного законодавства України і не можуть розцінюватись, як операції за, чинними станом на 30 жовтня 2014р., договорами, в результаті яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 2 березня 2015 року № 150 „Про віднесення публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 2 березня 2015р. № 51 „Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ „ДЕЛЬТА БАНК", згідно з яким з 3 березня 2015р. запроваджена тимчасова адміністрація та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ „Дельта Банк".

Перевірка Договору № 006-03725-250215 від 25.02.2015р. банківського вкладу (депозиту) „Найкращий від Миколая" у доларах США здійснювалася на виконання наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ „Дельта Банк" № 408 від 29 травня 2015р., та на виконання рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №174/15 від 27 липня 2015р.

Перевірці підлягали договори (правочини) за вкладними операціями, передані на розгляд Комісії з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями ПАТ „Дельта Банк" Комісією з перевірки вкладів фізичних осіб ПАТ „Дельта Банк", відповідно до протоколу від 14 вересня 2015р.

За результатами перевірки виявлено наявність ознак нікчемності у ряді договорів банківського вкладу (депозиту), що були укладені між ПАТ „Дельта Банк" та фізичними особами-клієнтами Банку. Комісія дійшла до висновку, що умови Договору 006-03725-250215 від 25.02.2015р. банківського вкладу (депозиту) „Найкращий від Миколая" у доларах США, укладеного між Банком та позивачем після 16 січня 2015р. включно, за яким здійснювалися перерахування коштів на вкладні рахунки з рахунків фізичних осіб, що є одночасно кредиторами Банку, надають кредиторам - фізичним особам переваги перед іншими кредиторами, а отже - такі Договори банківського вкладу є нікчемними з підстав, визначених п. 7 ч. 3 ст. 38 „Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб". Комісія вирішила затвердити результати перевірки, якою виявлено правочини (договори) за вкладними операціями, що є нікчемними згідно п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Тимчасовою адміністрацією ПАТ „Дельта Банк" 16 вересня 2015р. був винесений наказ № 813 „Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями", яким вирішено застосувати наслідки нікчемності Договору 006-03725-250215 від 25.02.2015 року банківського вкладу (депозиту) „Найкращий від Миколая" у доларах США, що є нікчемними з підстав, визначених п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

На підставі постанови Правління Національного банку України від 2 жовтня 2015р. № 664 „Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ „Дельта Банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 2 жовтня 2015р. прийняте рішення № 181 „Про початок здійснення процедури ліквідації АТ „Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ „Дельта Банк" та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В., строком на 2 роки з 5 жовтня 2015р. до 4 жовтня 2017р. включно.

Кошти, які були зараховані на рахунок НОМЕР_2 у ПАТ „Дельта Банк", що відкритий на ім'я позивача, були фактично внесені. На відповідному платіжному дорученні № 15261165 про внесення коштів міститься підпис уповноваженої особи банку та відтиск штампу самої банківської установи ПАТ „ДЕЛЬТА БАНК".

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доведена наявність правових підстав для не включення позивача до переліку вкладників ПАТ „ДельтаБанк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження по справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, за своїм змістом не є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами господарського судочинства, так як по своїй суті є спором про майнові вимоги до банку, посилаючись на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові цього суду від 16 лютого 2016 року по справі № 21-4846а15 та на приписи ст. 244-2 КАС України.

Колегія Вищого адміністративного суду України не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За змістом ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміна „публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 171 та ч. 1 ст. 171-1 КАС України до юрисдикції адміністративних судів належить вирішення питання щодо законності (крім конституційності) підзаконних правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, а також законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відтак, вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, суди повинні враховувати, що КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції:

понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України;

визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у ч. 1 ст. 17 КАС України;

встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (ч. 2 ст. 17 КАС України);

встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (ч. 3 ст. 17 КАС України).

З підстав, передбачених ч. 1 ст. 76 Закону України „Про банки і банківську діяльність", Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Частиною другої цієї статті визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 1 ст. 34 цього Закону Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно із ч. 1 ст. 54 зазначеного Закону рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 3 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Після введення у банку тимчасової адміністрації, а також під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду реалізує свої повноваження, передбачені, зокрема, статтею 38 цього Закону, й діє як суб'єкт публічного права.

Відповідно до ст. 1 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Таким чином наведені норми права регламентують, що спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Водночас, згідно із п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Проте спір у даній справі не стосується майнових вимог до боржника, а справу про банкрутство відносно банку як боржника не порушено.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом") в редакції від 30 жовтня 2012 року дія цього Закону не поширюється на банки. Питання неплатоспроможності та/або ліквідації банків вирішуються в порядку, визначеному законами України „Про банки і банківську діяльність" та „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В подальшому у цей закон внесено зміни, ч. 3 ст. 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 19 січня 2013 року визначено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Згідно із ч. 8 ст. 36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який набрав чинності 21 березня 2012 року, дія Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на банки не поширюється.

Таким чином, на думку суду касаційної інстанції, норми Закону №2343-ХІІ та ГПК України не можуть регламентувати іншу, ніж адміністративну, юрисдикцію аналогічних спорів даної справи.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 16.02.2016 року по справі №21-4846а15, оскільки, в даному випадку, не ставиться питання про відшкодування шкоди, а ставиться питання про оскарження суб'єктивного публічного права.

На підставі ч.4 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Відповідно до ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Виходячи з наведеного судом апеляційної інстанції при розгляді справи та прийнятті рішення допущені порушення норм процесуального права, що дають підстави для його скасування.

За таких обставин доводи касаційної скарги спростовують висновки суду апеляційної інстанції, тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню із скасуванням рішення суду апеляційної інстанцій з направленням справи для продовження розгляду до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: