Справа № 804/8469/16
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач - Білак С. В.
Головуючий у 1 інстанції - Турлакова Н.В.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

14 червня 2017 рокусправа № 804/8469/16
Приміщення суду за адресою: м. Дніпро, пр.Слобожанський, 29

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В., суддів: Олефіренко Н.А. Шальєвої В.А. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року у справі №804/8469/16 за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій (бездіяльності) та стягнення вихідної допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-1), Апеляційного суду Дніпропетровської області (далі - відповідач-2), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-3), в якому просила:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області щодо не нарахування та не виплати судді у відставці ОСОБА_2 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у розмірі 255 200 грн;

- стягнути з належного відповідача на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у розмірі 255 200 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відпрацювавши на посаді судді 20 років, 12 березня 2013 року набула гарантоване право на відставку і одночасно з цим право на отримання неоподаткованої вихідної допомоги судді як винагороди за працю протягом певного часу, що повинна входити до структури заробітної плати і повинна обчислюватись з урахуванням її розміру на час звільнення, проте при звільненні зазначена вихідна допомога не була виплачена. Внесення Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" змін до Закону України "Про судоустрій та статус суддів", а саме виключення ст.136 цього Закону не можуть бути застосовані, оскільки звужують зміст і обсяг незалежності позивача, а відповідно до ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення вихідної допомоги - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог законодавства та її конституційних прав, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що вона, як суддя мала законні правомірні підстави очікування отримувати з 01 січня 2015 року суддівську винагороду з урахуванням посадового окладу в розмірі 15 мінімальних заробітних плат та при звільненні у відставку отримати вихідну допомогу у зв'язку з відставкою в задекларованому державою розмірі - 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Таке право набула 12 березня 2013 року, відпрацювавши 20 років на посаді судді.

Держава посилаючись на відсутність фінансового забезпечення, звузила її права, що призвело до дисбалансу між суддями, які звільнені у відставку до 01 квітня 2014 року із виплатою їм вихідної допомоги та суддями, що звільнені пізніше.

Судді, яких звільнено у певний проміжок часу - з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року, не отримали вихідної допомоги передбаченої ст.136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції закону від 07.07.2010 року, що призвело до порушення Конституційного принципу рівності усіх перед законом та дискримінації певної категорії через фінансову неспроможність держави до належного забезпечення суддівського корпусу.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядав справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та судом апеляційної інстанції підтверджено, що ОСОБА_2 з 12 березня 1993 року до 07 серпня 2003 року працювала суддею Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, згідно постанови Верховної Ради України №731-IV від 17 квітня 2003 року обрана на посаду судді Апеляційного суду Дніпропетровської області безстроково і на цій посаді працювала з 08 серпня 2003 року.

Загальний стаж роботи позивача на посаді судді становить 23 роки 06 місяців 09 днів, що підтверджується розрахунком Апеляційного суду Дніпропетровської області станом на 21.09.2016 року стажу судді Ляховської І.Є..

Згідно постанови Верховної Ради України №1515-VIII від 08 вересня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області у зв'язку із поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Згідно з вищезазначеною постановою Верховної Ради України, наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року № 193/к, ОСОБА_2 відраховано 21.09.2016 року зі складу суддів апеляційного суду у зв'язку з виходом у відставку.

Позивач звернулась із письмовими заявами від 11 жовтня 2016 року до Апеляційного суду Дніпропетровської області (із проханням виплатити вихідну допомогу) та до Державної судової адміністрації України (із проханням виділити апеляційному суду Дніпропетровської області кошти для виплати їй вихідної допомоги).

Державна судова адміністрація України листом № Л1281-16-1374/16 від 20.10.2016 року повідомила, що частина перша ст. 136 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів", якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена із зазначеного закону згідно із Законом України від 27.03.2014 року №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в України". Оскільки заява позивача надійшла до Вищої ради юстиції та постанова Верховної Ради України про відставку прийнята після набрання чинності вказаними змінами до Закону України від 07.07.2010 року №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів", правові підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Положеннями статті 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому за кожним видом та спеціалізацією щодо місцевих та апеляційних судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Відповідно до частини першої статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-УІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до статті 100 зазначеного Закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до положень статті 126 Конституції України суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 12.07.2016 року звернулась із заявою про відставку до Вищої ради правосуддя.

Питання щодо звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою України та згідно постанови від 08.09.2016 року №1515-VІІІ вирішено звільнити її з посади судді.

Наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.09.2016 №193/к позивача відраховано зі штату зазначеного суду.

Таким чином, на час звернення позивача із заявою про відставку та на момент прийняття зазначеної постанови про звільнення позивача з посади судді, стаття 136 Закону, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року №1166-VІІ (набрав законної сили з 1 квітня 2014 року).

Колегія суддів погоджується з тим, що вимоги статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 року до позивача не могли бути застосовані, так як на момент звернення позивача з заявою про відставку, на дату звільнення з посади та відрахування зі штату суду не діяла, оскільки виключена Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" №1166 від 27 березня 2014 року, який набрав законної сили з 01 квітня 2014 року та не був предметом розгляду Конституційного Суду України, тобто є конституційним.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_2 з посади судді - 08.09.2016 року.

Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №1-2/2013, на яке посилається позивач, містить висновки щодо пенсійного забезпечення у зв'язку з набуттям статусу судді у відставці (ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" - пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці).

Зазначеним рішенням Конституційного Суду України не розглядалося питання щодо конституційності статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо вихідної допомоги суддям при виході у відставку, а тому його висновки не поширюються на положення Закону України від 27 березня 2014 року №1166 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення позиції частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року №10-рп/2013 щодо відповідності Конституції України статей 103, 109, 131, 132, 135, 136 та інше ухвалено раніше ніж набрав чинності Закон України від 27 березня 2014 року №1166 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який не був предметом розгляду Конституційного суду та в установленому порядку не визнаний неконституційним.

З приводу посилань апелянта на те, що виключення ст.136 Закону не може бути застосовані, оскільки звужують зміст і обсяг незалежності позивача, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.3.2 рішення Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 року Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

У зв'язку з чим, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України, як на підставу виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, є не обґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладені обставини та норми права, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у відповідачів 1, 2 у спірний період були відсутні підстави для нараховуння та виплати позивачу вихідну допомогу на підставі ч.1 ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції цього Закону від 07.07.2010 року, відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про стягнення з належного відповідача на користь позивача вихідної допомоги є похідними від первісних, у зв'язку з чим також задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді адміністративного позову судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За наведених обставин судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року у справі №804/8469/16 за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій (бездіяльності) та стягнення вихідної допомоги - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя С.В. Білак

Судді Н.А.Олефіренко

В.А.Шальєва