Справа № 2а-1931/10/0470
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року м. Київ К/800/10093/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

судді: Голяшкіна О.В.,

Мороза В.Ф.,

секретар судового засідання Ловецка Т.В.,

за участю: представника позивача Сімохіної І.В.,

представника відповідача Піддубняка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за

касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2011 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року

у справі № 2а-1931/10/0470

за позовом Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

до Дніпропетровської митниці Міндоходів, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області

про визнання протиправним рішення, стягнення коштів,

встановив:

Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПГЗК») звернулось до суду з позовом до Дніпропетровської митниці Міндоходів (далі - Митниця), Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області, в якому просило:

- визнати протиправним рішення Криворізької митниці про визначення митної вартості товарів від 18 грудня 2009 року № 113000010/2009/000331/1;

- скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України від 18 грудня 2009 року № 113050000/9/000843;

- стягнути з Державного бюджету України в особі Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області суму надмірно сплаченого податку на додану вартість в розмірі 13576,92 грн. та суму надмірно сплаченого ввізного мита в розмірі 4751,92 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ПГЗК», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів скасувати та прийняти нове рішення - про задоволення позову. Касаційна скарга мотивована тим, що у Митниця неправомірно не визнала заявлену позивачем митну вартість товару та визначила її за шостим (резервним) методом, оскільки декларант надав всі необхідні документи, які підтверджували заявлену ним митну вартість товару у розмірі 825 дол. США/од.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу позивача Митниця та ГУ Державного казначейства України у Дніпропетровській області просили залишити таку без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

У судовому засіданні представник позивача підтримала свою касаційну скаргу, просила задовольнити її з підстав, викладених у цій скарзі. Представник Митниці просив у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, що з'явились, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами встановлено, що ПАТ «ПГЗК» уклалоо зовнішньоекономічний контракт від 16 листопада 2009 року № 1352/8941-37-09 з ВАТ «Белшина» (продавець), Білорусь. Згідно з умовами Контракту продавцем поставлено товар: «шини 33.00-51 ФТ -116АМ2».

Митне оформлення вказаного товару здійснювалось позивачем на підставі поданої Криворізькій митниці вантажної митної декларації від 17 грудня 2009 року № 113050000/9/009563.

Митна вартість товару заявлена позивачем шляхом подання декларації митної вартості форми ДМВ1 за ціною договору (метод 1) відповідно до ст. 267 Митного кодексу України (від 11 липня 2002 року № 92-IV), а саме: 8250 дол. США/од.

Для підтвердження заявленої митної вартості позивач надав Митниці наступні документи:

- облікову картку суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності від 02 листопада 2009 року № 11305/02/98/00015;

- внутрішній транзитний документ від 12 грудня 2009 року № 101030012.9.011729.001;

- накладну ЦІМ/УМВС від 09 грудня 2009 року № 09214020;

- рахунок-фактуру (інвойс) від 05 грудня 2009 року № 8695;

- зовнішньоекономічний договір від 16 листопада 2009 року № 1352/8941-37-09 із специфікацією від 16 листопада 2009 року № 1;

- фітосанітарний акт від 16 грудня 2009 року № 75/04-026/14111;

- довідку ДПА України про декларування валютних цінностей від 28 жовтня 2009 року № 53;

- лист-розяснення Держспоживстандарту про те, що товар не підлягає сертифікації;

- сертифікат якості від 09 грудня 2009 року № 742;

- сертифікат про походження товару форми СТ-1 від 09 грудня 2009 року № 968871.

Під час порівняння рівня заявленої митної вартості товарів Митниця встановила, що цей рівень значно нижчий рівня митної вартості товарів, інформація про які була наявна у митному органі.

За результатами перевірки наданих у підтвердження митної вартості документів посадовими особами Криворізької митниці встановлено, що у базі даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України наявна інформація щодо митного оформлення ідентичного товару, митна вартість якого була визначена за шостим методом. Митне оформлення зазначеного товару здійснювалось на митній території України найближчим часом, а саме: 27 листопада 2009 року за ВМД № 113030000/2009/15796 та № 113030000/2009/15797 із митною вартістю 8960 дол. США/од.

У зв'язку з викладеним посадова особа відділу контролю митної вартості Криворізької митниці, що здійснювала перевірку даних, зазначених у ДМВ, і її оформлення, відповідно до Порядку заповнення декларації митної вартості, затвердженого наказом ДМСУ від 02 грудня 2003 року № 828, на першому аркуші ДМВ здійснила запис: «для підтвердження заявленої митної вартості необхідно надати додаткові документи: копію ВМД країни відправлення; прайс-лист фірми виробника товару; калькуляцію фірми виробника товару».

Позивач був ознайомлений з цим записом під підпис.

Також з декларантом проведено процедуру консультації згідно з вимогами ст. 267 МК України та повідомлено про можливість оформлення товару під гарантійні зобов'язання. Того ж дня, декларант письмово відмовився надавати додаткові документи.

Запропоновані до надання для підтвердження заявленої декларантом митної вартості товарів документи, а саме: прайс-листи, калькуляцію та копію ВМД країни відправлення надано не було.

Відповідно до п. 14 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 року № 1766 (далі - Порядок № 1766), посадова особа митного органу прийняла оспорюване рішення про визначення митної вартості товарів від 18 грудня 2009 року № 113000010/2009/000331/1, відповідно до якого митну вартість визначено на рівні 8960 дол. США/од. на підставі наявних у митниці відомостей із застосуванням методу 6 відповідно до ст. 273 МК України.

У зв'язку із збільшенням митної вартості товару відповідач видав картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України від 18 грудня 2009 року № 113050000/9/000843, в якій зазначено про необхідність подання нової вантажної митної декларації з скоригованою митною вартістю.

На виконання вимог митного органу позивач подав нову вантажну митну декларацію від 18 грудня 2009 року № 113050000/9/009683, в якій митну вартість зазначив відповідно до рішення митного органу від 18 грудня 2009 року.

Вважаючи вказані рішення та картку відмови відповідача протиправними, ПАТ «ПГЗК» звернулось до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що неповна інформація про митну вартість товару, що містилася в документах наданих позивачем та інформація, наявна у митного органу про рівень митної вартості товарів, митне оформлення яких здійснено, унеможливили застосування методу 1 згідно з положеннями ст. 267 МК України. Отже, оспорюване рішення про визначення митної вартості товару є правомірним та підстав для його скасування немає.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 МК України митний орган, що здійснює контроль за правильністю митної оцінки товарів з урахуванням положень цього Кодексу, має право приймати рішення про правильність заявленої декларантом митної вартості товарів.

Згідно зі ст. 266 МК України визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, може здійснюватися за такими методами: 1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) за ціною договору щодо ідентичних товарів; 3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості; 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість), 6) резервного.

Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Аналіз наведених норм, а також положень постанов Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2008 року № 339 «Про затвердження Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів» та від 20 грудня 2006 року № 1766 «Про затвердження Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження» дає підстави вважати, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Разом з тим дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До них, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов'язок послідовного вибору методів (від першого до шостого) визначення митної вартості.

Як установлено судами попередніх інстанцій, відповідні консультації Митниця під час визначення митної вартості товару з декларантом здійснила.

Згідно з п. 11 Порядку № 1766 для підтвердження митної вартості товарів на вимогу митного органу декларант зобов'язаний подати додаткові документи.

Посадова особа митного органу у графі «Для відміток митниці» декларації митної вартості робить запис про необхідність подання додаткових документів, що підтверджують митну вартість товарів, із складенням переліку, зазначає дату і прізвище та ставить свій підпис. Декларант ознайомлюється з таким записом, зазначає під ним дату, прізвище та ставить свій підпис.

Посадова особа митного органу не має права вимагати від декларанта документи, не зазначені у графі «Для відміток митного органу».

Для підтвердження заявленої декларантом митної вартості оцінюваних товарів можуть подаватися:

договір з третіми особами, що пов'язаний з договором (контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця;

рахунки про сплату комісійних, брокерських (посередницьких) послуг, пов'язаних з виконанням умов договору (контракту);

відповідна бухгалтерська документація;

ліцензійний чи авторський договір (контракт);

каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) фірми - виробника товару;

калькуляція фірми - виробника товару;

копія вантажної митної декларації країни відправлення, а в разі, коли в такій країні товар розміщувався в митному режимі, яким не передбачено сплату податків і відповідно до якого товар перебував під митним контролем, - копія вантажної митної декларації, оформленої в попередній експорту митний режим;

висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, що мають відповідні повноваження згідно із законодавством;

сертифікат про походження товару;

відомості про якісні характеристики товару;

інформація зовнішньоторговельних та біржових організацій про вартість товару та/або сировини.

Декларант за власним бажанням подає інші документи для підтвердження заявленої у декларації митної вартості товарів.

Таким чином, витребування у декларанта додатково для підтвердження заявленої митної вартості товарів документи, а саме: прайс-листи, калькуляцію та копію ВМД країни відправлення, здійснено відповідачем відповідно до викладених положень Порядку № 1766.

Положеннями п.п. 13 та 14 Порядку № 1766 було визначено, що декларант зобов'язаний подати додаткові документи, визначені у пункті 11 цього Порядку, протягом 10 календарних днів після ознайомлення із записом митного органу про їх подання. За вмотивованою заявою декларанта такий строк продовжується. У разі відмови подати додаткові документи декларант робить відповідний запис із зазначенням дати, прізвища та проставлення свого підпису на зворотному боці основного аркуша декларації митної вартості.

Якщо декларантом не подано в установлений строк додаткові документи або якщо він відмовився від їх подання, митну вартість товарів визначає митний орган на підставі наявних відомостей згідно із законодавством.

Отже, чинним на момент виникнення спірних відносин законодавством було чітко передбачено визначення митним органом вартості товарів на підставі наявних у нього відомостей у випадку відмови декларанта подати додатково витребувані документи.

Ч. 1 ст. 273 МК України було передбачено, що у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 267 - 272 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі.

Судами установлено та досліджено неможливість у цьому випадку застосування відповідачем також 2-5 методів визначення митної вартості товарів та обґрунтовано правомірність застосування Митницею саме шостого (резервного) методу.

Водночас, суд вважає безпідставними посилання ПАТ «ПГЗК» на можливість визначення митної вартості товару відповідно до положень ст. 268 МК України з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 268 МК України у разі якщо митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу, за митну вартість береться вартість операції з ідентичними товарами, які продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

При застосуванні цього методу визначення митної вартості за основу береться вартість операції з ідентичними товарами з дотриманням умов, зазначених у цій статті.

Ціна договору щодо ідентичних товарів береться за основу для визначення митної вартості товарів, якщо ці товари ввезено приблизно в тій же кількості та на тих же комерційних умовах, що й оцінювані товари.

Таким чином, у зв'язку з наявністю у Митниці інформації про митне оформлення ідентичного товару, митна вартість якого була визначена саме за шостим (резервним) методом, суд зазначає про неможливість застосування відповідачем 2 та 3 методів визначення митної вартості у цьому випадку, оскільки при їх використанні за основу береться саме ціна договору щодо ідентичних товарів, тобто вартість ідентичних товарів повинна бути визначена на основі основного методу.

Беручи до уваги викладене, суд вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій щодо правомірності оспорюваних рішення про визначення митної вартості товарів та картки відмови відповідача.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги ПАТ «ПГЗК» спростовуються викладеними вище нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: