Справа № 226/626/17
Суддя: Клепка Л. І.
Дата ухвалення: 2017-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/626/17
Провадження №2-а/226/72/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Клепка Л.І.,

за участю секретаря Тіссен О.В.,

представників відповідача Совпель Т.С., Самойленка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мирноград Донецької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 з урахуванням уточнених позовних вимог звернулася до суду з позовом до Управління пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

На обґрунтування вимог зазначила, що вона перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Димитрові як внутрішньо переміщена особа і отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», яка виплачувалась їй до лютого 2016року. В березні 2016року з невідомих причин виплата пенсії була припинена, про причини прийняття такого рішення відповідач її не повідомив. Вважаючи, що припинення виплати раніше призначеної їй пенсії за віком є порушенням її гарантованого державою права на соціальний захист, позивачка просить суд визнати ці дії відповідача протиправними та зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії з 01.03.2016року.

До судового засідання позивачка, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не з'явилася, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представники відповідача позов не визнали, вважали, що, припиняючи виплату позивачу пенсії з березня 2016 року, УПФ діяло правомірно, оскільки позивач за адресою, вказаною нею при взятті на облік як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 не проживає. Посилаючись на Постанову КМУ № 365 від 08.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Постанову КМУ № 509 від 01.10.2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», Постанову КМУ № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно якої відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних виплат, просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 зареєстрована в АДРЕСА_2.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради №, 07.07.2015року її взято на облік як особу, яка перемістилася з тимчасово окупованої території, за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно матеріалів пенсійної справи, позивач з серпня 2015року перебуває на обліку в УПФ в м.Димитрові і отримує пенсію за віком, призначену їй відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, пенсія позивачу виплачувалась з серпня 2015року до березня 2016року (арк.спр.33). Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, рішення про припинення виплати пенсії позивачу не приймалося. До теперішнього часу ОСОБА_3 перебуває на обліку в УПФ в м.Димитрові, де їй нараховується пенсія, яка з березня 2016 року їй не сплачується через відсутність за місцем перебування.

Предметом спору, порушеного позивачем, є правомірність припинення їй виплати пенсії з березня 2016 року.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до ч.2 ст.46 Основного Закону України гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується ч.2 ст.22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Питання виплати пенсій врегульовані ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058 (далі Закон № 1058), за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Закон № 1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав зупинення або неповновлення виплати вже призначеної пенсії, є тільки підстави припинення виплати відповідно до ст.49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений. Вказаною нормою Закону також передбачено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 року не виносилось.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706 (далі Закон № 1706).

Відповідно до ст.7 Закону № 1706 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно положень ст.1 Конвенції, ст.1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст.14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, право позивача на отримання пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення.

Відмовивши позивачу у поновленні виплати її пенсії, відповідач послався на відсутність її за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання призначеної їй пенсії з віком. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного Фонду України на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

В обґрунтування своєї бездіяльності відповідач послався на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, п.13 якого передбачено, що комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання (перебування), зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на вище викладене, враховуючи, що пенсія за віком - є виплатою довічною та постійною, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону № 1058-VI.

Відповідно до ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для припинення виплати її пенсії. Діючи поза законом, 0відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивачки.

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

На підставі Конституції України, законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішень Європейського суду та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись, ст.ст.2, 11, 71, 86, 99, 160-163, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_3.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1 березня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Димитровський міський суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна і резолютивна частини постанови оголошені 12 червня 2017 року. Повний текст постанови виготовлено та підписано в нарадчій кімнаті 16 червня 2017 року.

Суддя Л.І.Клепка