Справа № 826/16468/16
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Кузьмишина О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Глущенко Я.Б.,

Шелест С.Б.,

за участю секретаря судового засідання Понсе Кашоіди О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_3, Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Міністерства юстиції України, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Національні інформаційні системи України», за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, ДП «Національні інформаційні системи України», третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення від 12.10.2016 року за результатом розгляду скарги ОСОБА_3; визнання протиправним та скасування наказу від 18.10.2016 року «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 18.10.2016 року №2975/5 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.07.2016 року №30325604 та тимчасового заблокування доступу державного нотаріусу ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач Міністерство юстиції України та третя особа ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просять суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 19.09.2016 року до Міністерства юстиції України надійшла скарга ОСОБА_3 від 15.09.22016 року та 28.09.2016 року додатки до скарги на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.07.2016 року №30325604, від 07.07.2016 року №30369200, 30369266.

За результатом розгляду скарги Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України дійшла висновку про, зокрема, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.07.2016 та блокування доступу державного нотаріуса ОСОБА_5 до Державного реєстру прав строком на три місяці.

Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2016 №2975/5, зокрема, скасовано рішення прийняте державним нотаріусом ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.07.2016 №30325604; тимчасово заблоковано доступ державного нотаріуса ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом вказаного адміністративного позову є оскарження висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 12.10.2016 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 від 19.09.2016 року з доповненнями та оскарження наказу Міністерства юстиції України «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», прийнятого на підставі рішення Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 12.10.2016 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 від 19.09.2016 року.

З огляду на викладене, вбачається, що вказані правовідносини врегульовані положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною першою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Приписами частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: 1) відмову у задоволенні скарги; 2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: а) скасування рішення про державну реєстрацію прав; б) скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав; в) внесення змін до записів Державного реєстру прав та виправлення помилки, допущеної державним реєстратором; г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; д) скасування акредитації суб'єкта державної реєстрації; е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України.

Відповідно до частини дев'ятої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015 встановлено, що для забезпечення розгляду скарг суб'єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - комісія), положення та склад яких затверджуються Мін'юстом або відповідним територіальним органом.

Згідно з п. 8 Порядку № 1128, під час розгляду скарги по суті комісія встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення скаржника, зазначених у скарзі, та інші обставини, які мають значення для об'єктивного розгляду скарги, у тому числі шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), та у разі необхідності витребування документів, пояснень тощо у суб'єкта оскарження, і вирішує:

1) чи мало місце прийняття оскаржуваного рішення суб'єктом оскарження, чи мала місце оскаржувана дія або бездіяльність суб'єкта оскарження;

2) чи було оскаржуване рішення прийнято суб'єктом оскарження на законних підставах, чи здійснювалася дія або вчинялася бездіяльність суб'єктом оскарження на законних підставах;

3) чи належить задовольнити кожну з вимог скаржника або відмовити в їх задоволенні;

4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у своїй скарзі (зокрема внесення шляхом виправлення технічних помилок у записах реєстрів взамін скасування рішення державного реєстратора);

5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

Відповідно до п.п. 9, 10 Порядку № 1128, під час розгляду скарги по суті обов'язково запрошується скаржник та/або його представник (за умови якщо ним зазначено про це у скарзі), суб'єкт оскарження та інші заінтересовані особи, зазначені у скарзі або встановлені відповідно до відомостей реєстрів. Неприбуття таких осіб, яким було належним чином повідомлено про розгляд скарги, а також неотримання такими особами повідомлень про час та місце розгляду скарги з причин, що не залежать від суб'єкта розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Суб'єкт розгляду скарги своєчасно повідомляє особам, запрошеним до розгляду скарги по суті, про час і місце розгляду скарги в один з таких способів: 1) телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі); 2) шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін'юсту; 3) засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі та/або інших документах що додаються до скарги).

Відповідно до п. 11 Порядку № 1128, копії скарги та доданих до неї документів надаються суб'єкту оскарження та заінтересованим особам, зазначеним у скарзі або встановленим відповідно до відомостей реєстрів, не пізніше дня, що передує дню розгляду скарги по суті. Суб'єкт оскарження має право подавати письмові пояснення по суті скарги, які обов'язково приймаються комісією до розгляду.

В силу положень пунктів 12 та 13 Порядку №1128 встановлено, що за результатами розгляду скарги суб'єкт розгляду скарги на підставі висновків комісії приймає мотивоване рішення про задоволення скарги або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених Законами, у формі наказу. Якщо у скарзі заявлено дві або більше вимог, комісія надає правову оцінку кожній із них, яка включається до висновку комісії.

Отже, рішення державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, яке за результатами розгляду скарги, на підставі висновків постійно діючої комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації приймає, зокрема, рішення про задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Розглядаючи вказаний спір встановлено, що підставою для прийняття висновків та оскаржуваного наказу була скарга ОСОБА_3 на реєстраційні дії ОСОБА_5

Так, скарга подана ОСОБА_3 у зв'язку з незаконним позбавленням його права власності на нежитлове приміщення - магазин непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, приміщення номер 3 (наразі адреса розташування:АДРЕСА_1, приміщення номер 3).

В матеріалах наявна належним чином завірена копія вказаної скарги ОСОБА_3

Скарга обґрунтована тим, що шляхом шахрайських дій з використанням підроблених документів (паспортів ОСОБА_3, його дружини ОСОБА_6, карток фізичної особи-платника податків, договору купівлі-продажу від 15.02.2016 р., як правовстановлюючого документу) без згоди і намірів власника майна, групою осіб за змовою з нотаріусами (ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_15.), що сприяли і вчинювали нотаріальні та реєстраційні дії, 05.07.2016 року незаконно відчужене вказане майно ОСОБА_3 В скарзі зазначено про наступні порушення державного реєстратора ОСОБА_5:

1) Державний реєстратор всупереч вимогам ст. 22 та ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийняла рішення про державну реєстрацію прав за наявності підстав для відмови у їх реєстрації, а саме прийняла документи, які не відповідали вимогам спеціальних нормативно-правових актів. Позивач повинна була в силу ст. 51 Закону України «Про нотаріат» та ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі виявлення незаконності документів, виникнення сумнівів щодо справжності наданих документів, повідомити про це правоохоронні органи і як мінімум зупинити вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення договору купівлі-продажу майна;

2) позивач при вчиненні реєстраційних дій, всупереч порядку державної реєстрації прав, а саме порядку формування реєстраційної справи, зокрема п. 1, 2 ст. 18 та п. 7 ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п. 10 Постанови Кабміну від 25.12.2015 №1127 «Про порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не виготовила електронні копії документів, що подаються разом з заявою про державну реєстрацію прав та не розмістила їх у Державному реєстрі прав, чим порушила свої обов'язки і не сформувала електронну реєстраційну справу щодо нерухомого майна за реєстраційним № 01;

3) позивач в силу ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не мала права приймати заяву про державну реєстрацію, оскільки на час вчинення реєстраційних дій (відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно це 14:40:47) були відсутні документи, що підтверджують оплату послуг (з матеріалів нотаріальної справи, а саме з квитанцій на оплату послуг вбачається, що така сплата була здійснена вже після реєстрації заяви про державну реєстрацію - в 15:13, 15:47- копії квитанцій надаються);

4) позивач при вчиненні реєстраційних дій допустилась помилки, зазначивши в паперовому варіанті договору купівлі-продажу майна його реєстраційний номер 11-457, а при вчиненні реєстрації номер -11-451, що як наслідок оформлення в паперовому вигляді договору було здійснено в супереч нормативних актів - пізніше ніж вчинення самих реєстраційних дій.

В обґрунтування скарги покладені також висновки проведених експертиз, які здійснювалися в рамках кримінального провадження, що підтверджують відсутність волевиявлення та намірів ОСОБА_3 та його дружини відчужувати майно. Оскільки, як встановлено висновками почеркознавчої експертизи, на документах, які були надані нотаріусам, підписи були виконані не ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_6, а іншими особами. Висновки технічної експертизи встановили відсутність оригіналу паспорту у нотаріуса, що вчинювала посвідчення довіреності, на підставі якої були проведені нотаріальні та реєстраційні дії по відчуженню майна.

Враховуючи наявність порушення норм законодавства у сфері державної реєстрації прав, що призвело до незаконного позбавлення ОСОБА_3 права власності на його майно, він звернувся до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України з скаргою з вищезазначеними обґрунтуваннями.

За результатами розгляду даної скарги Комісією було складено висновок від 12.10.2016 року, а на його підставі Міністерством юстиції України прийнято Наказ від 18.10.2016 року № 2975/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень», яким ухвалено:

- задовольнити скаргу ОСОБА_3 від 15.09.2016 року;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 05.07.2016 року № 30325604, прийняте державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.05.2016 року №№30369200, 30369266, прийняті приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_8;

- заблокувати доступ державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.

З наведеного вбачається, що позивач ОСОБА_5 подала позов в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення від 12.10.2016 року за результатом розгляду скарги ОСОБА_3; визнати протиправним та скасувати наказ від 18.10.2016 року «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

Колегія суддів дослідивши оскаржуваний позивачем наказ від 18.10.2017 року (том 1 а.с.66) встановила, що останній стосується позивача лише в частині заблокування доступу державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.

Однак, колегія суддів вражає за необхідне зазначити, що оскаржуваний позивачем наказ від 18.10.2016 року в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 05.07.2016 року № 30325604, прийняте державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 не порушує право позивача.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.11р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, п.п. 6, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси юридичних осіб, тобто суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Тобто, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Така правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, що викладена у постановах Верховного Суду України від 15.12.2015 року у справі № 800/206/15, від 26.03.2013 року у справі № 21-438а12, від 10.04.2012 року у справі № 21-1115во10, а також з правовою позицією ВАСУ у справах з аналогічних правовідносин, викладеною в ухвалах від 31.01.2017 року у справі №К/800/714/15 та від 14.03.2017 року у справі №К/800/7305/17.

Таким чином, підставами для визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов'язковою умовою визнання протиправними рішення є наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі та якщо таке порушення відбулось у сфері публічно-правових відносин.

З пункту 2 оскаржуваного позивачем наказу вбачається, що наказом, зокрема, було скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 05.07.2016 року № 30325604, прийняте державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5.

Тобто оспорюваний наказ поширюється не на позивача та не впливає на його права чи обов'язки, оскільки державна реєстрація прав та обтяжень від 05.07.2016 року № 30325604 стосується інших осіб та не стосується позивача.

В частині блокування доступу державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці, то до таких висновків Комісія дійшла з огляду на наступні дії ОСОБА_5

05 липня 2016 року державним нотаріусом ОСОБА_5 прийнято рішення №30325604 про державну реєстрацію права власності на магазин непродовольчих товарів.

Встановлено, що ОСОБА_9 було подано для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно наступні документи: оригінал Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15.02.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 15.02.2016 року, довіреність від імені власника майна ОСОБА_3 № 1705 від 21.06.2016 року на продаж нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, приміщення номер 3 (наразі адреса розташування:АДРЕСА_1, приміщення номер 3), Заяву-згоду № 1711 від 22.06.2016 року від дружини власника майна ОСОБА_6, Звіт про оцінку майна та інші документи.

Підставою для прийняття вказаного рішення слугував договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів укладений між ОСОБА_3, інтереси якого представляв ОСОБА_11 на підставі довіреності.

21 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1705 посвідчено довіреність від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_11 на представництво інтересів довірителя з питань продажу належного останньому нерухомого майна - магазину непродовольчих товарів.

22 червня 2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 за реєстровим № 1711 засвідчено справжність підпису дружини скаржника - ОСОБА_12 на заяві про згоду на продаж нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, приміщення номер 3 (наразі адреса розташування:АДРЕСА_1, приміщення номер 3), загальною площею 305, 9 кв. м.

Згідно з висновком експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 06 вересня 2016 року № 347/1 зазначені нотаріальні дії вчинені приватним нотаріусом ОСОБА_7 на підставі підробних документів, а саме - паспортів та довідок про присвоєння ідентифікаційних номерів.

Відповідно до висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 29 вересня 2016 року № 346/1 для посвідчення вказаного договору серед іншого подано підроблений паспорт власника майна - ОСОБА_3 та його дружини - ОСОБА_6, оскільки копії вказаних документів, долучені до примірника договору купівлі-продажу нерухомого майна, не відповідають вимогам законодавства.

Так, в рамках кримінального провадження заходів його забезпечення у вигляді тимчасового доступу до речей було вилучено копії матеріалів нотаріальної справи заведеної по факту відчуження майна ОСОБА_3. з яких вбачається, що ОСОБА_5 для вчинення нотаріальних/реєстраційних дій взяла копії начебто паспортів ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_6 та їх картки платників податку.

Приймаючи такі документи нотаріус/державний реєстратор не повинна була перевіряти автентичність чи справжність підписів в наданих документах, проте повинна була перевірити чи відповідають надані документи вимогам законодавства, а саме Наказу МВС України від 13.04.2012 року №320 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України», вимог Постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» та Наказу ДПАУ №43 «Про затвердження Положення про картку фізичної особи-платника податків».

ОСОБА_5 прийняла паспорт начебто ОСОБА_3, в якому була відсутня фотографія при досягненні 45 річного віку, яка повинна бути на 3 чи 5 сторінці паспорту, чим порушила, вимоги п. 3.1. Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України та п. 8 Постанови ВРУ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон», відповідно до якого паспорт, в якому відсутні такі фотографії при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

Також, ОСОБА_5, не перевірила інформацію зазначену у копіях довідок про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Так, до 21 лютого 2002 року документом з обліковим номером була довідка про присвоєння ідентифікаційного номера фізичної особи-платника податків, а після-Картка фізичної особи-платника податків. Оскільки дата видачі наявних в нотаріальній справі копії документа із зазначенням облікового номеру 18.04.2004 року (ОСОБА_3.) та 22.11.2003 року (ОСОБА_6.), то такі документи повинні бути оформлені не довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера, а Карткою фізичної особи-платника податків.

Надані начебто паспорти ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_6 не містять підпису власника паспорту та підпису посадової особи що видав паспорт.

Недотримання вимог Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України та Наказу ДПАУ №43 «Про затвердження Положення про картку фізичної особи-платника податків», є підставою для не прийняття документів та відмови у вчиненні як нотаріальних так і реєстраційних дій.

Встановивши відсутність підпису власника паспорту позивач повинна була повідомити в правоохоронні органи щодо своїх сумнівів у справжності поданих документів ст. 51 Закону України «Про нотаріат» та ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і не вчиняти нотаріальних дій щодо посвідчення договору купівлі-продажу майна.

Порушивши вимоги ст. 22, 24, 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний нотаріус п'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу м. Києва ОСОБА_5 здійснила посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення сер № 11- 451 від 05.07.2016 року та здійснила реєстрацію права власності на майно за ОСОБА_13 чим порушила права ОСОБА_3, позбавивши права власності на нього.

Крім того, колегія суддів дослідивши постанову суду першої інстанції встановила, що судом не надано оцінку тому, що нотаріус ОСОБА_5 при вчиненні реєстраційних дій, всупереч п. 1,2 ст. 18 та п. 7 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п. 10 Постанови Кабміну від 25.12.2015 року №1128 «Про порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не виготовила електронні копії документів, що подаються разом з заявою про державну реєстрацію прав та не розмістила їх у Державному реєстрі прав, чим порушила свої обов'язки і не сформувала електронну реєстраційну справу щодо нерухомого майна з реєстраційним № 01.

Вказана обставина встановлена в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, та представником позивача не спростована.

Частиною 4 статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що заява про проведення реєстраційних дій не приймається за відсутності документа, що підтверджує оплату послуг, та у разі внесення відповідної плати не в повному обсязі.

Так, в матеріалах нотаріальної справи наявні квитанції про сплату послуг, час оплати на яких зазначено 15:13, 15:47 година, проте, з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що реєстрація заяви про проведення реєстраційних дій була вчинена ОСОБА_5 05.07.2016 року о 14:40:47 годин, до того, як були сплачені вказані послуги.

Вбачається, що нотаріус всупереч вимогам ч. 4 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийняла заяву про проведення реєстраційних дій за відсутності квитанцій про оплату послуг та здійснила незаконні реєстраційні дії.

В оскаржуваній апелянтами постанові суду першої інстанції суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення були допущені порушення п.11 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1128.

Вказане суд першої інстанції обґрунтовував тим, що копія скарги ОСОБА_3 була направлена ОСОБА_5 13.10.2016 року і отримана нею 17.10.2016 року, при тому, що розгляд скарги відбувся 12.10.2016 року.

Однак, вказаний висновок суду першої інстанції є необґрунтованим та прийнятий безпідставно, оскільки доказів направлення 13.10.2016 року копії скарги на адресу ОСОБА_5 відсутні в матеріалах справи.

Пунктами 9,10 Порядку №1128 передбачено, що до обов'язків суб'єкта розгляду скарг відноситься обов'язок повідомити скаржника про розгляд скарги, суб'єкта оскарження та інших осіб. Спосіб повідомлення про розгляд скарги, ОСОБА_3 зазначив у самій скарзі «шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мінюсту».

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 було належним чином повідомлено про розгляд скарги шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мінюсту.

Одночасно, Міністерством юстиції України листом від 10.10.2016 року № К-23752/19К було надіслано ОСОБА_5 копію скарги засобами поштового зв'язку.

Тобто, з наведеного вбачається, що Міністерством Юстиції України було виконано п.11 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1128.

Колегія суддів погоджується з позицією представника відповідача та третьої особи про те, що дії Міністерства юстиції України під час розгляду скарги окремо позивачем не оскаржуються, а процедурні порушення, при їх наявності, не можуть бути окремою підставою для скасування правомірного по суті рішення, в даному випадку наказу.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на фактичних обставинах у справі та вимогах законодавства, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.ст.195, 196, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, Міністерства юстиції України задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року в частині задоволення адміністративного позову скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Міністерства юстиції України, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Національні інформаційні системи України», за участю третьої особи ОСОБА_3 в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 18.10.2016 року №2975/5 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.07.2016 року №30325604 та тимчасового заблокування доступу державного нотаріусу ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відмовити.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Повний текст постанови виготовлено 19 червня 2017 року.

Головуючий суддя Кузьмишина О.М.

Судді: Шелест С.Б.

Глущенко Я.Б.