Справа № 816/1782/16
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 р.Справа № 816/1782/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О. Касян В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2017р. по справі № 816/1782/16

за позовом Державної міграційної служби України

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

треті особи: Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області , Автозаводський районний відділ у м.Кременчуці Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області

про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Державна міграційна служба України (далі - ДМС України, позивач), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС, відповідач), треті особи: Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області, Автозаводський районний відділ в м. Кременчуці Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправними дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції по винесенню постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 15.09.2016р. ВП №51660109 про накладення штрафу та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 15.09.2016р. ВП №51660109 про накладення штрафу.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 року в задоволенні адміністративного позову Державної міграційної служби України відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 19 Конституції України, п. 12 Порядку розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України, п. 9 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, ст.ст. 9, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання 15.06.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року по справі № 816/4324/15, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Автозаводського районного відділу у м. Кременчуці Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області про визнання рішення нечинним, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у продовженні строку перебування в Україні, прийнятого 13 серпня 2015 року відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зобов'язано Державну міграційну службу України, Управління ДМС України в Полтавській області, Автозаводський РВ в м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області продовжити строк перебування в Україні громадянину РФ ОСОБА_1 терміном на один місяць. Зобов'язано Управління ДМС України в Полтавській області оформити вкладний талон до паспорта громадянина Російської Федерації 45 10 480481, виданого відділенням по району Печатники ВУФМС Росії по м. Москві в ПСАО 15 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_1, до якого проставити штамп продовження строку перебування в Україні терміном на один місяць, після прийняття рішення про продовження строку перебування в Україні Державною міграційною службою України (а.с. 11-16).

23 травня 2016 року Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по вказаній справі в частині примусового виконання вказаної постанови щодо зобов'язання Державної міграційної служби України, Управління ДМС України в Полтавській області, Автозаводський РВ в м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області продовжити строк перебування в Україні громадянину РФ ОСОБА_1 терміном на один місяць (а.с. 110, 111).

Вказаний виконавчий документ із заявою на виконання подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на підставі якого останнім відкрито виконавче провадження № 51660109, про що винесено постанову від 14 липня 2016 року (а.с.113).

Вказана постанова отримана позивачем 22 липня 2016 року та зареєстрована відповідно до наявної в матеріалах справи відмітки вхідної кореспонденції за № 35090/0-16 (1 т., а.с. 17).

29 липня 2016 року на адресу відповідача надіслано заяву ДМС України № 9.3/1465-16, в якій до відома державного виконавця доведено обставини, які тимчасово унеможливлюють виконання виконавчого документу, та порушено питання про звернення державного виконавця до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про відстрочку виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2015р. у справі № 816/4324/15 та зупинення виконавчого провадження на час судового розгляду заяви (1 т., а.с. 115-120).

02.08.2016 року ДМС України надіслала до Полтавського окружного адміністративного суду заяву від 02.08.2016р. № 9.3/1479-16 про відстрочення виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2015р. у справі № 816/4324/15 (1 т., а.с. 24-28).

12 серпня 2016 року на адресу відповідача надійшла заява ОСОБА_1, відповідно до якої останній просив відмовити у задоволенні заяви ДМС України в задоволенні заяви про зупинення виконавчого провадження у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю такої заяви (1 т., а.с.121-123).

Листом від 16.08.2016р. № 20-1/215-25 боржника повідомлено щодо наявності відповідного права боржника, підстави для зупинення виконавчого провадження відсутні (а.с. 124).

Того ж дня на адресу позивача та до відома - стягувачеві направлено вимогу № 20-1/215-25 про необхідність повідомлення про виконання рішення суду з наданням підтверджуючих документів (1т., а.с. 125, 126).

Заявою від 22 серпня 2016 року позивач повторно звернувся до державного виконавця з вимогою про зупинення виконавчого провадження на час розгляду заяви про відстрочення виконання постанови суду від 02 грудня 2015 року у справі № 816/4324/15, направленої до Полтавського окружного адміністративного суду 02 серпня 2016 року (а.с.127-132).

В свою чергу, 15 вересня 2016 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції в межах виконавчого провадження №51660109 винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 850 грн., яка направлена на адресу позивача разом з повторною вимогою про необхідність повідомлення про виконання рішення суду з наданням підтверджуючих документів (а.с.133-137).

Не погоджуючись із правомірністю вказаної постанови, ДМС України звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відповідач довів правомірність прийнятої ним постанови та надав докази на спростування доводів позивача, на відміну від останнього, який не довів обґрунтованість вимог, заявлених у позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Правовідносини з приводу примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) врегульовані нормами Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV).

Положеннями ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження визначено як завершальну стадію судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року по справі № 816/4324/15, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Автозаводського районного відділу у м. Кременчуці Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області про визнання рішення нечинним, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у продовженні строку перебування в Україні прийнятого 13 серпня 2015 року відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зобов'язано Державну міграційну службу України, Управління ДМС України в Полтавській області, Автозаводський РВ в м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області продовжити строк перебування в Україні громадянину РФ ОСОБА_1 терміном на один місяць. Зобов'язано Управління ДМС України в Полтавській області оформити вкладний талон до паспорта громадянина Російської Федерації 45 10 480481 виданого відділенням по району Печатники ВУФМС Росії по м. Москві в ПСАО 15 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_1 до якого проставити штамп продовження строку перебування в Україні терміном на один місяць, після прийняття рішення про продовження строку перебування в Україні Державною міграційною службою України (1 т., а.с. 11-16).

23 травня 2016 року Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по вказаній справі в частині примусового виконання вказаної постанови щодо зобов'язання Державної міграційної служби України, Управління ДМС України в Полтавській області, Автозаводський РВ в м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області продовжити строк перебування в Україні громадянину РФ ОСОБА_1 терміном на один місяць (1 т., а.с. 110, 111).

Зазначений виконавчий документ із заявою на виконання подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на підставі якого останнім відкрито виконавче провадження № 51660109, про що винесено постанову від 14 липня 2016 року (1 т., а.с.113).

Вказана постанова отримана позивачем 22 липня 2016 року та зареєстрована відповідно до наявної в матеріалах справи відмітки вхідної кореспонденції за № 35090/0-16 (1 т., а.с. 17).

Главою 7 Закону України №606-XIV чітко визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Так, відповідно до статті 75 Закону України №606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Відповідно до статті 89 Закону України №606-XIV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Отже, дії державного виконавця щодо застосування штрафу передбачені Законом № 606-XIV.

У зв'язку з невиконанням боржником рішення суду, державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виніс оскаржувану постанову про накладення штрафу в розмірі 850 грн.

Позивач зауважує на те, що винесена відповідачем постанова про відкриття виконавчого провадження від 14 липня 2016 року містила вимогу про самостійне виконання ним рішення в строк до семи днів з моменту винесення постанови про відкриття такого провадження. Зважаючи, що копія такої постанови була отримана ДМС України лише 22 липня 2016 року, позивач вважає, що його право на добровільне виконання такого рішення відповідачем порушено, а тому спірна постанова підлягає скасуванню.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що постанова про накладення штрафу винесена Департаментом ДВС 15 вересня 2016 року, тобто через 54 дні після отримання ДМС України копії постанови про відкриття виконавчого провадження, надавши останньому більше ніж семиденний строк для добровільного виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Також, колегія суддів зауважує, що рішення суду позивачем не виконано як станом на дату звернення із цим позовом до суду, так і станом на дату прийняття рішення у цій справі.

Окрім того, відповідно до ст. 35 Закону України № 606-XIV за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Відповідно до пояснень представника позивача, наданих в ході розгляду справи, останній не звертався до відповідача із заявами про відкладення виконавчих дій на вказаний строк.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем приписів Закону України «Про виконавче провадження» через не прийняття до уваги заяви від 29 липня 2016 року (1 т., а.с. 115-120), відповідно до якої ДМС просила виконавчу службу звернутися до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про відстрочку виконання постанови суду та зупинити виконавче провадження на час судового розгляду заяви, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону № 606-XIV за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що, по-перше, звернення до суду із заявою про відстрочку виконання рішення це право, а не обов'язок державного виконавця, а по-друге, сторони виконавчого провадження наділені таким же правом на звернення до суду з відповідною заявою.

Окрім того, як свідчать матеріали справи, державний виконавець листом від 16.08.2016р. (1 т., а.с.124) роз'яснив позивачу про його можливість самостійно звернутися до суду з такою заявою.

Щодо заяв про зупинення виконавчого провадження, колегія суддів зауважує, що частиною 1 статті 37 Закону України № 606-XIV встановлено, що виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі:

1) смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво;

2) визнання стягувача або боржника недієздатним;

3) проходження боржником строкової військової служби у Збройних Силах України, передбачених законом інших військових формуваннях, якщо згідно з умовами служби провадження виконавчих дій неможливе, чи на прохання стягувача, який проходить строкову військову службу в Збройних Силах України або інших військових формуваннях;

4) зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа;

5) прийняття судом до розгляду скарги на постанову органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення;

6) зупинення виконання відповідного рішення або виконавчого провадження судом чи посадовою особою, яким законом надано таке право;

7) зупинення судом реалізації арештованого майна;

8) порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) та виконання рішень у немайнових спорах;

9) запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника;

10) сплати боржником або іншим гарантом у встановленому законодавством порядку (у тому числі за договорами про відшкодування ядерної шкоди) коштів на відшкодування ядерної шкоди, що дорівнюють або перевищують встановлену законом межу відповідальності оператора ядерної установки. Для обчислення сплачені кошти підлягають перерахуванню у Спеціальні права запозичення, що встановлюються Міжнародним валютним фондом, за офіційним курсом Національного банку України на день сплати;

12) звернення до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п'ятою статті 8 цього Закону;

13) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення;

14) наявності коштів за договорами банківського рахунку або банківського вкладу, які боржник не має права вимагати до закінчення строку дії таких договорів, у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення;

15) внесення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу";

16) затвердження плану санації боржника до порушення провадження у справі про банкрутство;

17) прийняття рішення про приватизацію вугледобувних підприємств відповідно до Закону України "Про особливості приватизації вугледобувних підприємств" протягом трьох років з моменту завершення приватизації;

18) надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

В ході судового розгляду позивачем не надавались належні та допустимі докази наявності жодної з перелічених обставин, які зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, у тому числі не зазначалось про звернення до Вищого адміністративного суду України щодо зупинення ним виконання відповідного рішення або виконавчого провадження.

При цьому, звернення ДМС України до Полтавського окружного адміністративного суду не може слугувати належною обставиною для зупинення відповідачем виконавчого провадження, оскільки викладеною вище нормою встановлено саме про надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення, тобто прийняття до розгляду такого звернення та постановлення ухвали про його задоволення, а не сам факт звернення боржником до суду із заявою.

Окрім того, частиною 1 статті 38 Закону України № 606-XIV встановлено, що виконавче провадження може бути зупинено:

1) у разі звернення державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, що підлягає виконанню, про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну способу і порядку виконання;

2) прохання боржника, який проводить строкову службу Збройних Сил України чи інших передбачених законом військових формувань, якщо рішення неможливо виконати без його участі;

3) у разі перебування боржника на лікуванні у стаціонарному лікувальному закладі, якщо рішення неможливо виконати без його участі;

4) у разі оголошення розшуку боржника - фізичної особи, транспортних засобів боржника або розшуку дитини;

5) за заявою стягувача у разі його перебування у відпустці за межами населеного пункту, де він проживає.

Відомостей та належних доказів на їх підтвердження щодо перелічених обставин також надано не було.

Про відсутність підстав зупинення Департаментом ДВС позивачеві було повідомлено листом від 16 серпня 2016 року № 20-1/215-25, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необґрунтованість такого посилання позивача, як на доказ протиправності винесення постанови про накладення штрафу.

Фактично твердження позивача про неможливість виконання Полтавського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року зводяться до його незгоди із законністю самого рішення суду.

Посилання ДМС України на оскарження постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року до суду касаційної інстанції, як на обставину, що унеможливлює виконання такого судового рішення, колегією суддів також не приймаються до уваги з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 254 КАС України постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини.

В силу наведеної норми процесуального закону обставини, встановлені вказаними вище судовими рішеннями у справі № 816/4324/15, що набрали законної сили, мають преюдиціальне значення при вирішенні спору у цій справі, оскільки, постановляючи такі рішення, суд встановив наявність порушення з боку, у тому числі, ДМС України.

В свою чергу, в силу положень статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Принцип обов'язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов'язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

Відповідно до частини 1 статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Судове рішення є актом правосуддя, який повинен свідчити про реалізацію конституційних принципів та утвердження верховенства права. Як зазначено у пункті 7 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи, метою судового рішення є не тільки вирішення певного спору через надання сторонам юридичної визначеності, а часто також установлення судової практики, яка може попередити виникнення інших спорів та забезпечити суспільну гармонію.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція), яка гарантує право на справедливий суд, прямо не встановлює такого його елементу як обов'язковість виконання судового рішення, однак ЄСПЛ у процесі складного еволюційного тлумачення цієї норми визнав право на виконання судового рішення невід'ємною частиною права на справедливий суд.

За визначенням ЄСПЛ, право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін, що могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine) від 20 лип. 2004 р. (заява № 60750/00) п. 43). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

При цьому, колегія суддів зауважує, що ані в межах виконавчого провадження, ані в ході судового розгляду даної справи ДМС України не надавались докази на підтвердження належних дій виконання судового рішення, що набрало законної сили по справі № 816/4324/15.

Посилання позивача на повернення матеріалів до Управління ДМС України у Полтавській області не може розцінюватись як доказ вчинення ним дій, направлених на належне виконання виконавчого документа, оскільки таке повернення здійснено 27 квітня 2016 року (відповідно до додаткових пояснень позивача (1 т., а.с.199-205), тобто ще до відкриття виконавчого провадження №51660109.

Крім того, позивач не заперечує, що після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження та станом на дату розгляду вказаної справи ним не вживалися заходи, які необхідні для виконання рішення суду, зокрема не було витребувано матеріали відносно стягувача із Управління ДМС України у Полтавській області (які ним було повернуто ще до відкриття виконавчого провадження), не винесено на розгляд комісії питання про прийняття рішення, яке визначено в рішенні суду, відповідно позивачем не прийнято рішення про продовження строку перебування в Україні стягувача, та будь-яких інших дій направлених на вжиття заходів, необхідних для виконання постанови про відкриття виконавчого провадження.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене, у зв'язку з невиконанням позивачем рішення суду, оскаржувана постанова про накладення штрафу від 15.09.2016 р. ВП № 51660109 відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для її скасування.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції по винесенню постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 15.09.2016р. ВП №51660109 про накладення штрафу та зазначає таке.

Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень.

У даному випадку юридичне значення для позивача має постанова про накладення штрафу, а не дії відповідача щодо її винесення.

При цьому, така постанова оскаржується позивачем в межах цієї справи та визнана правомірною.

Саме постанова має вплив на його права та інтереси.

Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення прав (чи інтересів) для такої особи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог і в зазначеній частині.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України є безпідставними.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2017р. по справі № 816/1782/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Чалий І.С. Зеленський В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 20.06.2017 р.