Справа № 820/5213/16
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Київ К/800/33234/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючої судді - Мороз Л.Л..,

суддів: Горбатюка С.А., Стрелець Т.Г.,

провівши попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2016 року по справі №820/5213/16 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, Ліквідатор ПАТ „Банк Михайлівський" про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, Ліквідатор ПАТ „Банк Михайлівський", в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб/ліквідатора стосовно включення рахунків, відкритих ПАТ "Банк Михайлівський" на ім'я громадянина ОСОБА_1 до переліку рахунків, за якими вкладники ПАТ „Банк Михайлівський" мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно здійснення перевірки переліку рахунків, за якими вкладники ПАТ „Банк Михайлівський" мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та стосовно включення рахунків, відкритих на ім'я громадянина ОСОБА_1, до загального реєстру відшкодувань вкладникам для здійснення виплат; зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб-ліквідатора, включити рахунки: поточний рахунок № НОМЕР_1; вкладний (депозитний) НОМЕР_2, відкриті на ім'я громадянина ОСОБА_1, до переліку рахунків вкладників ПАТ „Банк Михайлівський", за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, із визначенням сум вкладу та нарахованих процентів, що підлягають відшкодуванню; зобов'язати Фонд (Виконавчу дирекцію Фонду) гарантування вкладів фізичних осіб включити рахунки: поточний № НОМЕР_1; вкладний (депозитний) НОМЕР_2, відкриті на ім'я громадянина ОСОБА_1, до Загального реєстру відшкодувань вкладникам ПАТ „Банк Михайлівський", для здійснення виплат за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, із визначенням сум вкладу та нарахованих процентів, що підлягають відшкодуванню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення діючого законодавства України Уповноважена Фондом особа - ліквідатор та Виконавча дирекція Фонду не виконали покладені на них обов'язки по забезпеченню встановлених законом гарантій відшкодувати кожному вкладнику банку кошти за його вкладом у сумі не більше 200 000 грн. Внаслідок зазначеної вище бездіяльності, рахунки відкриті на його ім'я в ПАТ „Банк Михайлівський" на виконання договору банківського вкладу (депозиту) не включені до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2016 року, відмовлено у відкритті провадження по справі.

Не погоджуючись з ухваленими по справі судовими рішеннями ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору в даній справі є правомірність: бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб/ліквідатора стосовно включення рахунків, відкритих ПАТ "Банк Михайлівський" на ім'я ОСОБА_1 до переліку рахунків, за якими вкладники ПАТ „Банк Михайлівський" мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно здійснення перевірки переліку рахунків, за якими вкладники ПАТ „Банк Михайлівський" мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та стосовно включення рахунків, відкритих на ім'я ОСОБА_1, до загального реєстру відшкодувань вкладникам для здійснення виплат.

Відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, за своїм змістом не є публічно-правовими та підлягають вирішенню господарським судом, посилаючись на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові цього суду від 16 лютого 2016 року по справі № 21-4846а15 та на приписи ст. 244-2 КАС України.

Колегія Вищого адміністративного суду України не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

За змістом ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміна „публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 171 та ч. 1 ст. 171-1 КАС України до юрисдикції адміністративних судів належить вирішення питання щодо законності (крім конституційності) підзаконних правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, а також законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відтак, вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, суди повинні враховувати, що КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції:

понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України;

визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у ч. 1 ст. 17 КАС України;

встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (ч. 2 ст. 17 КАС України);

встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (ч. 3 ст. 17 КАС України).

З підстав, передбачених ч. 1 ст. 76 Закону України „Про банки і банківську діяльність", Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Частиною другої цієї статті визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 1 ст. 34 цього Закону Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно із ч. 1 ст. 54 зазначеного Закону рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 3 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Після введення у банку тимчасової адміністрації, а також під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду реалізує свої повноваження, передбачені, зокрема, статтею 38 цього Закону, й діє як суб'єкт публічного права.

Відповідно до ст. 1 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Таким чином наведені норми права регламентують, що спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Водночас, згідно із п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Проте спір у даній справі не стосується майнових вимог до боржника, а справу про банкрутство відносно банку як боржника не порушено.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом") в редакції від 30 жовтня 2012 року дія цього Закону не поширюється на банки. Питання неплатоспроможності та/або ліквідації банків вирішуються в порядку, визначеному законами України „Про банки і банківську діяльність" та „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В подальшому у цей закон внесено зміни, ч. 3 ст. 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 19 січня 2013 року визначено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Згідно із ч. 8 ст. 36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який набрав чинності 21 березня 2012 року, дія Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на банки не поширюється.

Таким чином, на думку суду касаційної інстанції, норми Закону №2343-ХІІ та ГПК України не можуть регламентувати іншу, ніж адміністративну, юрисдикцію аналогічних спорів даної справи.

Колегія суддів вважає помилковим посилання судів першої та апеляційної інстанцій на правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 16.02.2016 року по справі №21-4846а15, в даному випадку, спір є публічно-правовим, належить до юрисдикції адміністративного суду, оскільки в даному випадку, не ставиться питання про відшкодування шкоди, а ставиться питання про оскарження суб'єктивного публічного права.

На підставі ч.4 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Відповідно до ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Виходячи з наведеного судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, що дають підстави для їх скасування.

За таких обставин доводи касаційної скарги спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, тому касаційна скарга підлягає задоволенню із скасуванням рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: