Справа № 167/1222/16-а
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/6611/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Затолочного В.С.

суддів: Каралюса В.М., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рожищенського районного суду Волинської області від 12 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання до вчинення дій,-

В C Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, Позивач) звернувся з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області (далі - Управління СЗН, Відповідач) про визнання неправомірними дій щодо відмови в перерахунку та виплаті разової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році згідно з частиною 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов'язання до здійснення такого перерахунку та виплати.

Постановою Рожищенського районного суду Волинської області від 12 травня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржив Позивач. Покликаючись на те, що постанова від 12.05.2017 року є незаконною та прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що виплативши Позивачу в 2016 році щорічну грошову допомогу до 5 травня у розмірі 920 грн., тобто у розмірі, що визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - Постанова № 141), Відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Посилається на порушення, визначених Конституції принципів дії законів у часі, а також недопущення звуження існуючих соціальних гарантій.

Справа розглядалась в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено те, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 22.02.2016 року серії УБД № НОМЕР_1.

У 2016 році Позивачу виплачена щорічна разова грошова допомога до 05 травня у розмірі 920 грн на підставі Постанови № 141.

На звернення ОСОБА_1 до Управління СЗН щодо виплати недоплаченої частини разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, Відповідачем надано відповідь від 04.10.2016 року № 1402/01-16, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня виплачується в розмірі, який визначається Постановою № 141 і становить 920 грн.

Вірно встановивши обставини справи, суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин між сторонами відповідні їм норми матеріального права.

Відповідно до частини 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Однак, пунктом 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року № 79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 частини 1 Постанови № 141 встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 920 гривень.

Отже, станом на день виплати Позивачу разової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році розмір зазначеної допомоги визначався Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

Згідно ст.. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Однак, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 року № 4-зн у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативно-правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв раніше.

Відповідно до ст.. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвали Конституційного Суду України є обов'язковими,остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритетності тієї норми, яка прийнята пізніше.

Закон № 79-VІІІ був прийнятий пізніше від Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відтак в спірних правовідносинах пріоритет мають норми Закону № 79-VІІІ.

На час розгляду та вирішення справи зазначені норми Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» у встановленому порядку такими, що не відповідають Конституції України не визнані.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що дії Відповідача на час виплати Позивачу щорічної разової грошової допомоги у розмірі 920 грн. були правомірними, оскільки невиплата Позивачу зазначеної допомоги у розмірі, визначеному частиною 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викликана не протиправними діями Управління СЗН, а прийняттям законодавцем нового закону, яким установлено, що положення, зокрема, частини 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Спростовуючи доводи апелянта, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду також вважає за необхідне зазначити таке.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений.

У вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України враховано положення актів міжнародного права.

Так, згідно ст.. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 9 жовтня 1979 року у Справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, що зазначено в Рішенні цього Суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Разом з тим, Конституційний Суд України в Рішенні від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 зазначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його повноважень, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як правової держави є забезпечення загальнодоступних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Зазначені обґрунтування спростовують доводи Позивача про невідповідність дій Відповідача нормам Конституції України, міжнародного права, а також його посилання на практику Європейського Суду з прав людини у справі «Кечко проти України». Тим більше, що обставини справи, за яких ухвалене зазначене Рішення, не є подібними чи аналогічними обставинам справи, що розглядається.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що дії Управління СЗН на час виплати Позивачу щорічної разової грошової допомоги у розмірі 920 грн були правомірними, оскільки невиплата Позивачу зазначеної допомоги у розмірі, визначеному частиною 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викликана не протиправними діями Управління соціального захисту, а прийняттям законодавцем нового закону, яким установлено, що положення, зокрема, ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Рожищенського районного суду Волинської області від 12 травня 2017 року у справі № 167/1222/16-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. М. Каралюс
З. М. Матковська