Справа № 823/575/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження у справі

13 червня 2017 року справа № 823/575/17

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Мельниковій О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - за договором про надання правової допомоги, представника відповідача Попова А.І. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради» про визнання неправомірними дій та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_3 (далі - позивач) до Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради» (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати неправомірними дії розширеного складу Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради» вчинені 02 грудня 2016 року щодо розгляду медичної документації в справі та винесення рішення про встановлення позивачеві ІІ групи інвалідності 02 грудня 2016 року, захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, на строк до 01 січня 2018 року та встановленню 60% ступеню втрати професійної працездатності та 10% ступеню втрати професійної працездатності, пов'язаних з виконанням службових обов'язків, травма пов'язана з виконанням службових обов'язків;

- скасувати рішення розширеного складу Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради» від 02 грудня 2016 року про встановлення позивачеві ІІ групи інвалідності 02 грудня 2016 року, захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, на строк до 01 січня 2018 року та встановленню 60% ступеню втрати професійної працездатності та 10% ступеню втрати професійної працездатності, пов'язаних з виконанням службових обов'язків, травма пов'язана з виконанням службових обов'язків.

У судовому засіданні суд поставив на вирішення учасникам процесу питання щодо закриття провадження у справі, у зв'язку з тим, що згідно з поясненнями представників сторін в судовому засіданні та з матеріалів справи судом встановлено, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення не здійснював владних управлінських функцій, а рішення, прийняте на підставі медичної документації, наявної в Медико-експертній справі позивача (форма первинної облікової документації № 160-3/о) - стосується здоров'я позивача.

Представник позивача проти закриття провадження в даній справі заперечувала, посилаючись на ухвалу судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.03.2017 у справі №712/3171/17, якою позовну заяву ОСОБА_3 до Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради», треті особи - Управління охорони здоров'я Черкаської обласної державної адміністрації, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державна установа «Територіальне медичне об'єднання міністерства внутрішніх справ України по Черкаській області» про визнання неправомірними дій та скасування рішення, повернуто позивачеві для подання до належного адміністративного суду.

Представник відповідача вирішення даного питання відніс на розсуд суду, зазначивши, що даний спір дійсно належить розглядати в порядку цивільного судочинства, оскільки спір стосується права позивача на здоров'я, що є його особистим немайновим правом.

Заслухавши думки учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необхідність закриття провадження по справі, так як зазначений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства з огляду на таке.

Предметом оскарження в даній справі є рішення прийняте 02.12.2016 розширеним складом обласної МСЕК №1, яким встановлено позивачеві ІІ групу інвалідності, захворювання, пов'язане з проходженням служби в ОВС, строком до 01.01.2018, встановлено 60% ступеню втрати професійної працездатності з проходженням служби в ОВС та 10% ступеню втрати професійної працездатності, що пов'язані з виконанням службових обов'язків.

Вказане рішення прийняте на підставі наявних в медико-експертній справі позивача первинних медичних документаів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач звернувся з позовом у порядку адміністративного судочинства до Соснівського районного суду м. Черкаси, як місцевого адміністративного суду.

Ухвалою від 24.03.2017 позовну заяву ОСОБА_3 до Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради», треті особи - Управління охорони здоров'я Черкаської обласної державної адміністрації, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державна установа «Територіальне медичне об'єднання міністерства внутрішніх справ України по Черкаській області» про визнання неправомірними дій та скасування рішення, повернуто позивачеві для подання до належного адміністративного суду.

07.04.2017 ОСОБА_3 звернувся з цим позовом до Черкаського окружного адміністративного суду, вважаючи, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв як суб'єкт владних повноважень, а тому спірні відносини мають публічно правовий характер та підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав (рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року №6-зп).

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку. Якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізовано належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

Відтак, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв'язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Одночасно, суд наголошує, що при визначенні судової юрисдикції щодо вирішення справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмета спірних правовідносин.

Згідно з ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

При цьому, відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України в порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При цьому, пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» визначено, що справи про оскарження рішень медико-соціальної експертної комісії, повідомлень медичних установ і актів розслідування нещасних випадків й хронічних професійних захворювань підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір стосується здоров'я фізичної особи, що є її особистим немайновим правом, захист якого здійснюється, зокрема, за нормами цивільного законодавства (стаття 275 Цивільного Кодексу України), або виникають із трудових правовідносин, а вказана комісія, хоча згідно з пунктом 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, перебуває у віданні Міністерства охорони здоров'я України, проте відповідно до встановленого переліку прав і обов'язків (пункти 11 - 14 Положення) не здійснює владних управлінських функцій, а спір не стосується господарської діяльності юридичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що даний спір виник у зв'язку із прийняттям відповідачем оскаржуваного рішення про встановлення позивачеві ІІ групи інвалідності, захворювання, пов'язане з проходженням служби в ОВС, строком до 01.01.2018, встановлення 60% ступеню втрати професійної працездатності з проходженням служби в ОВС та 10% ступеню втрати професійної працездатності, що пов'язані з виконанням службових обов'язків.

Отже, з огляду на те, що оскаржуване рішення, прийнято відповідачем в результаті визначення певного стану здоров'я позивача та встановлення причинного зв'язку захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва) для встановлення йому групи інвалідності, а також відсотків ступеню втрати працездатності - заявлені позивачем позовні вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер.

Під час розгляду справи суд звернув увагу на те, що ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.03.2017 у справі №712/3171/17 позовну заяву ОСОБА_3 до Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради», треті особи - Управління охорони здоров'я Черкаської обласної державної адміністрації, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державна установа «Територіальне медичне об'єднання міністерства внутрішніх справ України по Черкаській області» про визнання неправомірними дій та скасування рішення, повернуто позивачеві для подання до належного адміністративного суду у зв'язку з тим, що відповідач, який перебуває у віданні Міністерства охорони здоров'я України, є державним органом, оскільки наділений юридично визначеними державно-владними повноваженнями та необхідними засобами і механізмами для виконання функцій і завдань держави.

При цьому, суд зазначає, що у розумінні статті 1 Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров'я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров'я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Статтею 3 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до підпункту 6.13 пункту 6 та абзацу двадцять третього підпункту 8.8 пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 467, Міністерство охорони здоров'я відповідно до покладених на нього завдань проводить медико-соціальну експертизу з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи та затверджує порядок її проведення.

Медико-соціальну експертизу відповідно до абзацу першого пункту 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров'я при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Комісії перебувають у віданні Міністерства охорони здоров'я України і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у мм. Києві та Севастополі; міські, міжрайонні, районні комісії (абзац третій пункту 4 згаданого Положення).

Абзац четвертий пункту 10 цього Положення визначає, що комісія складається з представників Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства соціальної політики України, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби Служби безпеки України та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості та, у разі потреби, працівники науково-педагогічної та соціальної сфери.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» рішення медико-соціальних експертних комісій є обов'язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, реабілітаційними установами незалежно від типу і форми власності.

Таким чином, рішення медико-соціальних експертних комісій спрямовані на забезпечення реалізації державної політики у сфері реабілітації інвалідів, створення правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їхніх потреб у відновленні здоров'я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності, а тому вони мають публічний характер та підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Тотожний висновок міститься в п. 15 Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

Проте, як встановлено Черкаським окружним адміністративним судом під час судового розгляду справи відповідач не вчиняв по відношенню до позивача жодних владних управлінських функцій, а лише здійснював покладені на нього обов'язки щодо визначення ступеню і тривалості працездатності позивача, а також стан його здоров'я на підставі первинної медичної документації, за результатами розгляду якої прийняв оскаржуване рішення про встановлення групи інвалідності, причин інвалідності та термін на який встановлено групу інвалідності.

При цьому, пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої та практика Європейського Суду з прав людини, згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Також Високий Суд у рішенні 21.20.2010 в справі «Дія 97» проти України» (Заява № 19164/04) вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити з урахуванням преамбули Конвенції, у відповідній частині якої верховенство права оголошується частиною спільної спадщини Договірних Сторін. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Крім того, Європейський суд з прав людини постановляв, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справах «Каньєте де Хоньї проти Іспанії» (<…>), заява № 55782/00, п. 36, ECHR 2002-VIII; «Гору проти Греції» (№ 3) (Gorou v. Greece (no. 3)), заява № 21845/03, п. 27, від 22 червня 2006 року; «Михолапа проти Латвії» (Miholapa v. Latvia), зава № 61655/00, п. 24, від 31 травня 2007 року, та «Андрєєва проти Латвії» (Andrejeva v. Latvia) [ВП], заява № 55707/00, п. 99, ECHR 2009-...).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином на підставі вищевикладеного, враховуючи підстави та предмет позову, а також те, що спірні правовідносини безпосередньо пов'язані з особистим немайновим правом позивача (здоров'ям) - тобто мають приватноправовий характер, і Черкаський окружний адміністративний суд не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, суд вважає за необхідне провадження по справі - закрити.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 28.10.2010 у справі № 6-20203св09, розглянутій колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, згідно якої, що спір стосується здоров'я фізичної особи, що є її особистим немайновим правом, захист якого здійснюється, зокрема, за нормами цивільного законодавства підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства відповідно до ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до положень частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Такі висновки підтверджуються, також і практикою розгляду такої категорії справ в порядку цивільного судочинства судовою палатою у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 17.11.2016 у справа № 554/282/16-ц).

Щодо твердження представника позивача на підсудність даної справи саме Черкаському окружному адміністративному суду з огляду на суб'єктний склад сторін у спорі, посилаючись на висновки викладені в ухвалі Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.03.2017 у справі №712/3171/17, суд зазначає, що в даному випадку Соснівським районним судом м. Черкаси під час винесення даної ухвали не було надано правової оцінки предметної підсудності вказаного позову.

Одночасно, з огляду на вимоги ч.2 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд роз'яснює позивачеві, що розгляд зазначеного спору віднесений до юрисдикції цивільного суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 17, 157, 160, 165, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі № 823/575/17 за позовом ОСОБА_3 до Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради» про визнання неправомірними дій та скасування рішення.

Роз'яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесений до юрисдикції місцевого загального суду в порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.скаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.А. Рідзель

Ухвалу складено у повному обсязі 19.06.2017.