Справа № 826/16708/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" червня 2017 р. м. Київ К/800/9590/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Загороднього А.Ф., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнень, просила: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 16 липня 2015 року № 2191/к про її звільнення; поновити її на посаді головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя; зобов'язати Міністерство юстиції України виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в новоутвореному Департаменті не було скорочено жодної посади, а лише введено нові, а тому її звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників є протиправним.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16 липня 2015 року № 2191/к «Про звільнення ОСОБА_4 з посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи». Поновлено позивачку на раніше займаній посаді з 17липня 2015 року. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 липня 2015 року по день поновлення на роботі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що збільшення Департаменту судової роботи на 19 посад відбулось не за рахунок включення до новоствореного департаменту додаткових посад, а за рахунок включення до новоствореного департаменту Управління представництва інтересів держави в міжнародних та іноземних судах, яке раніше функціонувало в структурі Міністерства юстиції як окремий Департамент, у зв'язку з чим, коло посадових обов'язків працівників Департаменту судової роботи, у тому числі головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів Управління представництва інтересів держави в судах України, збільшилося. Разом з тим, окрім посади, яка була запропонована позивачці, інших посад за відповідною професією, спеціальністю, яку вона могла би виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду, у структурі апарату Міністерства юстиції не було.

Враховуючи неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, відповідно до вимог статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду касаційної скарги за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка згідно наказу заступника Міністра - керівника апарату від 14 жовтня 2014 року № 2257/к призначена на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України.

13 травня 2015 року позивачку попереджено про вивільнення та запропоновано переведення на посаду провідного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника до дня фактичного виходу на роботу основного працівника з посадовим окладом 1392,00 грн. на місяць. Від запропонованої посади позивачка відмовилась.

Наказом Міністерства юстиції України від 16 липня 2015 року № 2191/к позивачку звільнено з посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя у зв'язку із скороченням посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи. Із зазначеним наказом останню ознайомлено 16 липня 2015 року.

Підставою для видання оскаржуваного наказу та попередження стала постанова Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» та наказ Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року № 152/к «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції України».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» з метою оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції, раціонального використання бюджетних коштів та на виконання пункту 9 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, законодавчих актів України» щодо скорочення чисельності працівників державних органів на 20 відсотків Кабінетом Міністрів України постановлено ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності. Установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24 жовтня 2014 року № 2310/к загальна кількість штатних одиниць апарату Міністерства юстиції України, до якого не входили Департамент державної реєстрації та Департамент державної виконавчої служби, складала 743 одиниці.

З метою виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17, з урахуванням того, що Міністерство юстиції України стало правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, наказом Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 № 152/к затверджено нову структуру та штатну чисельність працівників апарату Міністерства юстиції України загальною кількістю штатних одиниць 865, включаючи новоутворені Департамент державної реєстрації загальною кількістю штатних одиниць 100 та Департамент державної виконавчої служби загальною кількістю штатних одиниць 69.

Враховуючи утворення в структурі апарату Міністерства юстиції України двох нових департаментів із загальною кількістю штатних одиниць 169, в апараті Міністерства юстиції України передбачалося скорочення штатних одиниць загальною кількістю 47. Зокрема, в структурі Міністерства юстиції України утворено Департамент судової роботи загальною кількістю штатних одиниць 60 (до цього загальна кількість штатних одиниць Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя складала 41 одиницю), до якого включено Управління представництва інтересів держави в міжнародних та іноземних судах із загальною кількістю штатних одиниць 17, яке раніше функціонувало в структурі Міністерства юстиції як окремий Департамент із загальною кількістю штатних одиниць 21. Отже, загальна кількість штатних одиниць новоутвореного Департаменту судової роботи підлягала скороченню на 2 одиниці.

22 лютого 2016 року наказом Міністерства юстиції України № 818/к до наказу від 16 липня 2015 року № 2191/к «Про звільнення ОСОБА_4Б.» внесено зміни, а саме, слова «головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи» замінено словами «головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання оскаржуваного наказу протиправним, його скасування та поновлення позивачки на раніше займаній посаді, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач не виконав свого обов'язку та не запропонував позивачці всіх наявних на час її звільнення вакантних посад.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з вказаним висновком судів з огляду на таке.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

У пункті 19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Таким чином, звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 10 березня 2015 року № 21-52а15, від 19 травня 2015 року № 21-107а15.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, згідно структури та штатної чисельності, структурний підрозділ, в якому позивачка займала посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, збільшено на 19 посад шляхом об'єднання з іншим структурним підрозділом, а саме, з Департаментом представництва інтересів держави в міжнародних та іноземних судах, що в свою чергу призвело до введення в новоствореному Департаменті додаткових посад, які є рівнозначними посаді, яку обіймала позивачка. Разом з тим, позивачці була запропонована лише одна вакантна посада, яка є декретною і нижчою, за раніше займану.

Під час розгляду справи, інформацію про перелік всіх вакантних посад апарату Міністерства юстиції України із зазначенням професійних та кваліфікаційних вимог до цих посад, відповідачем надано не було з тих підстав, що в період з 13 травня 2015 року до моменту фактичного звільнення позивачки до 16 липня 2015 року проводились організаційні заходи щодо реорганізації та оптимізації структури Міністерства юстиції України, як і не було надано інформації що посада, яка пропонувалася позивачці була єдиною вакантною.

Крім того, як доречно зауважив суд першої інстанції, згідно наказу Міністерства юстиції України від 14 жовтня 2014 р року №2257/к ОСОБА_4 призначено на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, в той час як наказом Міністерства юстиції України від 16 липня 2015 року № 2191/к ОСОБА_4 була звільнена з посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи.

За таких обставин, коли судами попередніх інстанцій встановлено, а відповідачем не спростовано, що позивачці не було запропоновано усі вакантні посади, на які вона може претендувати з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про задоволення позовних вимог в частині визнання оскаржуваного наказу протиправним, його скасування та поновлення позивачки на раніше займаній посаді з 17 липня 2015 року.

Висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду.

Крім того, доводи, викладені відповідачем в касаційній скарзі, перевірялись судами під час розгляду справи і їм надана належна правова оцінка.

Разом з тим, дійшовши вірного висновку щодо поновлення позивачки на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди попередніх інстанцій в порушення вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України зазначили лише період вимушеного прогулу, не вказавши розрахунок розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розмір такої виплати.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказаним вимогам не відповідають, оскільки зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин справи в цій частині.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Наведене відповідає правовій практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеній у постанові від 14 січня 2014 року № 21-395а13.

За таких обставин, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на робті, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого за правилами, закріпленими у Порядку.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень в частині позовних вимог щодо стягнення з Міністерства юстиції на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року в частині позовних вимог щодо стягнення з Міністерства юстиції на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: А.Ф. Загородній

М.І. Мойсюк