Справа № 807/212/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/4632/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Румянцевої О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області на ухвалу судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року про повернення позовної заяви у справі №807/212/17 за адміністративним позовом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області про скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

09.03.2017 Кам'яницька сільська рада Ужгородського району Закарпатської області (далі - Рада) звернулась в суд з позовом до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, просила визнати протиправним та скасувати постанови по справі про адміністративне правопорушення від 09.02.2017 за №05/1007-11/195, №05/1007-11/196, №05/1007-11/197, №05/1007-11/198 відносно Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.03.2017 позовну заяву повернено позивачеві - Кам'яницькій сільській раді Ужгородського району Закарпатської області.

Не погоджуючись з рішенням судді суду першої інстанції, Кам'яницька сільська рада Ужгородського району Закарпатської області подала апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.03.2017 і направити справу для продовження розгляду судом першої інстанції. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом безпідставно не застосовано п.1 ч.2 ст.18 КАС України, згідно з яким окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Повертаючи позовну заяву Кам'яницькій сільській раді Ужгородського району Закарпатської області, суддя суду першої інстанції виходив з того, що предметом оскарження у даній справі є постанови головного інспектора будівельного нагляду Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 09.02.2017 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, а враховуючи пункт 2 частини першої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, відтак, суддя суду першої інстанції прийшов до висновку, що у відповідності до п. 6 ч. 3 ст. 108 КАС України - позовна заява Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області підлягає поверненню позивачеві.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком судді суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.4 ст.6 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Підсудністю справи вважається правовий інститут, що містить сукупність юридичних ознак (властивостей) справи, на основі яких закон визначає суд, що має право та зобов'язаний розглянути таку справу й вирішити її по суті. При цьому підсудність справи визначається за допомогою трьох критеріїв, які позначаються як різновиди підсудності справ, а саме: предметної, територіальної та інстанційної.

Предметна підсудність забезпечує відповідний розподіл адміністративних справ між місцевими загальними судами, окружними адміністративними судами, апеляційними адміністративними судами чи Вищим адміністративним судом України, як між судами першої інстанції.

Предметну підсудність адміністративних справ регламентує ст.18 КАС України згідно з п.2 ч.1 ст.18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 107 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи немає підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

Положеннями ч.3 ст.108 КАС України визначено підстави повернення позовної заяви, які є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Так відповідно до п.6 ч.3 ст.108 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.

З матеріалів справи встановлено, що Кам'яницькою сільською радою Ужгородського району Закарпатської області оскаржено постанови Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 09.02.2017 за №05/1007-11/195, №05/1007-11/196, №05/1007-11/197, №05/1007-11/198, якими позивача визнано винним у вчинення правопорушень, передбачених абзацом 4 пункту 4 частини 2 та пунктом 8 частини 2 статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Відповідач у справі - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області є територіальним органом Державної архітектурно-будівельної інспекції України - центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до п.3 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року №294, основними завданнями Держархбудінспекції є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил

Пунктом 7 вказаного Положення встановлено, що Держархбудінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи.

Відповідно до положень ч.1 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (далі - Закон №3038-VI) державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 частини дванадцятої статті 41 Закону №3038-VI у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, вчинених об'єктами нагляду, головні інспектори будівельного нагляду мають право притягати посадових осіб об'єктів нагляду до відповідальності за вчинені правопорушення відповідно до закону.

Відповідно до ч.8 ст.41 Закону №3038-VI постанови органів державного архітектурно-будівельного контролю можуть бути оскаржені до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, або до суду.

Зі змісту доданих апелянтом до матеріалів справи копій оскаржуваних постанов судом апеляційної інстанції встановлено, що такі винесені головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області на підставі матеріалів справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, керуючись Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (суб'єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності встановлена Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» від 14.10.1994 №208/94-ВР, статтею 2 якого закріплено перелік правопорушень у сфері містобудівної діяльності та міра відповідальності, яка настає за їх вчинення, зокрема: за незабезпечення замовником здійснення авторського нагляду у випадках, коли такий нагляд є обов'язковим згідно із законодавством (п.8 ч.2) та виконання будівельних робіт без реєстрації декларації про початок виконання таких робіт, а також наведення недостовірних даних у зазначеній декларації на об'єктах III категорії складності - у розмірі дев'яноста мінімальних заробітних плат (абз.4 п.4 ч.2).

Відповідно до ст.5 Закону №3038-VI постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності може бути оскаржено до суду протягом 15 днів з дня її винесення з повідомленням про таке оскарження у той самий строк органу, який виніс постанову.

Порядок накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1995 року № 244, якою встановлено як порядок розгляду справ про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, так і порядок винесення постанов про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

При цьому, відповідно до п.5 вказаного Порядку накладення на суб'єкта містобудування штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності не звільняє від відповідальності, передбаченої Кодексом України про адміністративні правопорушення, посадових осіб такого суб'єкта, до службових обов'язків яких належить забезпечення дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Так, відповідно до положень ст.244-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи державного архітектурно-будівельного контролю розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов'язані з порушенням вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва, порушенням законодавства під час планування та забудови територій та невиконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю (статті 96, 96-1 (крім частин третьої - п'ятої), частини перша та друга статті 188-42)

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова може бути оскаржена у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень та обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що предметом оскарження у даній справі є рішення суб'єкта владних повноважень - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області (територіальний орган Держархбудінспекція), винесені за результатом здійснення контролю у сфері містобудівної діяльності. При цьому, відповідальність за порушення, які на переконання відповідача були допущені позивачем, передбачені Законом №208/94-ВР, а не положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи: однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Таким чином, враховуючи правовий статус суб'єктів спору (однією зі сторін в яких є орган державної влади) та предмет спірних правовідносин (визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності), суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок судді суду першої інстанції, що вказаний публічно-правовий спір не підсудний Закарпатському окружноиу адміністративному суду, а позовна заява Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області підлягає поверненню позивачеві.

Також слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Враховуючи вказані законодавчі положення, аналізуючи матеріали справи суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суддя суду першої інстанції не надав належну оцінку всім обставинам у справі та прийшов до помилкового висновку про повернення позовної заяви з тих підстав, що розглядуваний судом спір не підсудний окружному адміністративному суду.

Згідно п.3 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Відповідно до положень ст.204 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що, приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, суддею суду першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи та порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 199, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області задовольнити.

Ухвалу судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року про повернення позовної заяви у справі №807/212/17 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. В. Ільчишин

Повний текст Ухвали складено 16.06.2017р.