Справа № 814/1893/16
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1893/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - ГУНП в Миколаївській області), в якому просив наступне:

- визнати протиправним та скасувати наказ «По особовому складу» від 31 серпня 2016 року № 243 о/с, яким його звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію», у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

- поновити на посаді заступника начальника слідчого відділення Баштанського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив про відсутність факту скорочення його посади, про порушення процедури звільнення, що виразилося у порушенні обов'язку роботодавця запропонувати йому іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.

Також позивач вказував на те, що, відповідно до ч.5 ст.68 Закону України «Про національну поліцію», він мав перевагу в залишенні на службі, як особа з високою кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував наказ ГУНП в Миколаївській області №243 о/с від 31 серпня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділення Баштанського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.

Стягнув з ГУНП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2016 року по 21 листопада 2016 року в сумі 7 343,63 грн., без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню.

Стягнув з ГУНП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за один місяць в розмірі 6 680,48 грн.

Також суд вказав, що постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділення Баштанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 6 680,48 грн. підлягає негайному виконанню.

В апеляційній скарзі представник ГУНП в Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У зв'язку з неприбуттям до суду осіб, які беруть участь у справі, справа розглянута в порядку письмового провадження, відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково, з наступних підстав.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника слідчого відділення Баштанського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.

27 лютого 2016 року атестаційною комісією № 1 ГУНП в Миколаївській області ухвалено рішення про те, що ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

17 березня 2016 року за результатами вказаних висновків наказом начальника ГУНП в Миколаївській області №44 позивача було звільнено з органів поліції через службову невідповідність.

14 червня 2016 року постановою Миколаївського окружного адміністративного суду наказ від 17 березня 2016 року про звільнення позивача визнано протиправним та скасовано, а ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника слідчого відділення Баштанського відділу поліції.

На підставі цього рішення, яке набрало законної сили, був прийнятий наказ ГУНП в Миколаївській області від 30 червня 2016 року №142 о/с про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

01 липня 2016 року ОСОБА_1 попереджено про можливе наступне звільнення зі служби в поліції, у зв'язку зі скороченням тимчасових штатів.

31 серпня 2016 року наказом начальника ГУНП в Миколаївській області №243 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.4 Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в ГУНП в Миколаївській області не проводилася реорганізація чи скорочення штатів, а лише заміна тимчасового штатного розпису на постійний.

Окрім того, як вказував суд, позивачу не було запропоновано жодної іншої посади, як в постійному штаті ГУНП в Миколаївській області так і в іншому органі чи підрозділі поліції.

Отже, на думку суду першої інстанції, всі ці обставини, свідчать про протиправність звільнення позивача зі служби та про необхідність поновлення його на посаді.

Дослідивши доводи суду першої інстанції, викладені в рішенні та аргументи, викладені ГУНП в Миколаївській області в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновків про законність та обґрунтованість судового рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Основними документами, що регламентують умови й порядок проходження служби та звільнення зі служби в системі МВС України перш за все є Закон України «Про Національну поліцію», Кодекс Законів про працю України (надалі - КЗпП) та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Пункт 5 ч.10 ст.62 даного Закону встановлює, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції існує усталена судова практика про те, що під час вирішення адміністративних спорів із публічної служби пріоритетними для застосування є норми спеціальних законів, а в питаннях, не врегульованих спеціальним законодавством, підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням у зв'язку зі скороченням чисельності штатів, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці (якщо йдеться про звільнення у зв'язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації), скорочення чисельності або штату працівників, чи додержувався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, а також те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, і те, чи не мав звільнений працівник переважне право залишитися на роботі та чи було попереджено його за 2 місяці про наступне звільнення (п. 21 постанови № 9).

Перевіряючи дотримання суб'єктом владних повноважень даних вимог, судом апеляційної інстанції було витребувано у ГУНП в Миколаївській області витяги із штатного розпису.

Так, наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року були затверджені тимчасові штати органів і підрозділів ГУНП в Миколаївській області.

З витягу з тимчасового штату вбачається, що у Баштанському відділу поліції існувала одна посада заступника начальника слідчого відділення.

Наказом Національної поліції України від 31 травня 2016 року №440 дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП в Миколаївській області» були скасовані всі тимчасові штати даного управління, скорочені усі посади і оголошені постійні штати.

Так, з витягу з постійного штату вбачається, що залишилася посада заступника начальника слідчого відділення.

Отже, дослідивши дані докази колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ніякого скорочення посади, яку займав позивач не відбулось.

Апелянт, не погоджуючись з висновком суду про відсутність скорочення штатів в Управлінні поліції, зазначає, що даний висновок зроблений без дослідження належних доказів.

Даний аргумент апелянта, суперечить доказам, які ним надані на вимогу суду.

Так, представником ГУНП в Миколаївській області наданий звіт про роботу з комплектування кадрами органів поліції України ГУНП в Миколаївській області станом на травень 2016 року.

Із цього звіту, зокрема вбачається, що некомплект в органах поліції Миколаївської області складає - 554 особи.

З огляду на викладене, судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про наявність в органах національної поліції вакантних посад та про відсутність, з боку суб'єкта владних повноважень, пропозицій щодо працевлаштування позивача.

Відповідач не заперечує того факту, що позивачу не пропонувалися при скороченні штатів інші посади в органах поліції, також про те, що в результаті скорочення штатів кількість працівників не зменшилася.

У той же час, при наявності даних обставин, відповідач вважає, що він діяв в законодавчих рамках, а саме відповідно до ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки дана правова норма не встановлює обов'язку пропонувати працівнику іншу посаду в органах поліції.

Цей правовий висновок суб'єкта владних повноважень суперечить п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, згідно з яким, звільнення за скороченням можливе лише за умови, якщо працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Наступне, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, це те, що підставою для звільнення позивача є не реорганізація та скорочення штатів, а наявність висновку атестаційної комісії від 27 лютого 2016 року про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді.

З цими висновками суду першої інстанції слід погодитися, оскільки саме цим обставинам приділяється велика увага в апеляційній скарзі.

Оцінюючи з правової точки зору дані доводи, суд зазначає, що є таке, що набрало законної сили судове рішення, яким було визнано протиправним проведення атестування щодо позивача та відповідно і висновки атестації.

Дійсно, в резолютивній частині рішення про скасування наказу про звільнення позивача та про поновлення його на посаді не відображено скасування висновків комісії, але це не означає, що зазначені висновки є чинними і після поновлення ОСОБА_1 на посаді в поліції, продовжують для нього створювати негативні наслідки.

Відсутність у резолютивній частині рішення зазначення про скасування висновків атестаційної комісії, відповідає вимогам адміністративного судочинства, оскільки може бути визнано протиправним та скасоване рішення, яке тягне за собою правові наслідки, тобто наказ про звільнення.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, наполягання відповідача на відсутність окремого судового рішення про скасування висновків атестаційної комісії щодо позивача, свідчить на користь того, що реальними підставами звільнення є не реорганізація чи скорочення штатів, а намагання повторно звільнити поліцейського за результатами атестації.

Останнім доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції невірно проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, апелянт наполягає на тому, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання № 260, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 11 листопада 2015 року за №988 (далі - Порядок № 260), оскільки розмір виплат заробітної плати за час вимушеного прогулу повинен визначатися на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 08 лютого 1995 року за № 100 (далі - Порядок №100).

Колегія суддів погоджується з даним доводом апелянта, з наступних підстав.

Пункт 1 Порядку №100 встановлює, що цей нормативний акт застосовується до правовідносин, що стосуються розрахунку заробітної плати, яку належить виплатити у випадку, зокрема, вимушеного прогулу.

Пункт 9 Порядку № 260, на який посилається суд першої інстанції, розраховуючи розмір заробітної плати, яку належить виплатити позивачу, регламентує процедуру виплати поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць та встановлює, що розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

У свою чергу поняття «оплата праці за неповний місяць» та «оплата вимушеного прогулу» є різними за своєю правовою природою, а тому розрахунок кількості днів оплати вимушеного прогулу повинен бути проведений саме на підставі п.8 Порядку №100.

Згідно з цим пунктом, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Загальна тривалість вимушеного прогулу (з 01 вересня 2016 року по 21 листопада 2016 року) склала 58 робочих днів, замість 82 календарних дня, зазначених судом.

Відповідно до довідки про грошове утримання, середньоденне грошове утримання позивача складало 219,03 грн., а середньомісячне - 6680,48 грн. (а.с.66).

Тобто, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу складає 12 703,74 грн. (58 х 219,03).

При цьому, з цієї суми (12 703,74 грн.) необхідно відрахувати суму заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць - 6 680,48 грн. та суму 3 936,35 грн., яку позивач отримав в якості допомоги по безробіттю (довідка Баштанського РЦЗ а.с.99). За таких обставин справи, сума заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з ГУНП в Миколаївській області становить 2086,91 грн. (12 703,74 - 6 680,48 - 3 936,35 = 2086,91).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно змінити, в частині стягнення судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 201 КАС України є підставами для його зміни.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінити, виклавши абзац четвертий її резолютивної частини в наступній редакції:

«стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2016 року по 21 листопада 2016 року в сумі 2086,91 грн. (дві тисячі вісімдесят шість грн. 91 коп.), без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню».

В іншій частині постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова