Справа № 569/7556/17
Суддя: Тимощук О.Я.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/7556/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі - Капріян І.В.,

за участю представника позивача - адвоката Шевчука В.С.,

представника третьої особи на стороні позивача - ОСОБА_2 - адвоката Шевчука В.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Рівне адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Рівненської міської ради, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов»язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Рівненської міської ради, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов»язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що вона та ОСОБА_2 є власниками житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1.

07.07.2016 року вона разом із третьою особою по справі - ОСОБА_2 звернулися із спільною заявою до Рівненської міської ради (через Центр надання адміністративних послуг у м. Рівному) з проханням затвердити раніше розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати дозвіл на отримання безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1000 м кв. для обслуговування існуючого житлового будинку та приналежних до нього приміщень, що розташований в АДРЕСА_1 в межах території Рівненської міської ради.

Вказана заява була подана нею та третьою особою у зв'язку із тим, що на земельній ділянці, щодо якої вона та третя особа по справі просили здійснити затвердження проекту землеустрою, знаходиться житловий будинок, який відповідно до рішення Рівненського міського суду у справі №2-3785/2009 від 23.03.2009 року належить на праві спільної часткової власності їй та третій особі.

Бажаючи отримати у власність частину земельної ділянки (приватизувати), яка знаходиться під вказаним вище житловим будинком, вона та третя особа звернулися до Рівненської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою, який раніше був розроблений та погоджений за їх замовленням у порядку визначеному ст. 118 Земельного кодексу України.

Проте, незважаючи на значний період в часі, що сплив з моменту подання ними відповідної заяви, а також опублікування відповідного проекту рішення по розгляду такої заяви на сайті Рівненської міської ради, розгляд її не проведено і по цей день. Вважає, що своєю бездіяльністю щодо тривалого не розгляду її спільної з ОСОБА_2 заяви Рівненська міська рада грубо порушує її право та право третьої особи на отримання земельної ділянки, яке, на її думку, підлягає відповідному судовому захисту.

Представник позивача ОСОБА_3 та третьої особи на стороні позивача - адвокат Шевчук В.С. в судовому засіданні позов ОСОБА_3 підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просить суд їх задоволити.

Представник Рівненської міської ради в судове засідання не з»явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи на стороні позивача - адвоката Шевчука В.С., дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 і третя особа ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Рівненського міського суду у справі №2-3785/2009 від 23.03.2009 р., а також відповідними витягами про реєстрацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

06 листопада 2013 р. позивач разом із третьою особою звернулися із клопотанням до Рівненської міської ради про надання дозволу для розробки проекту землеустрою для передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки під належним їм житловим будинком.

10 грудня 2013 року у зв'язку зі неотриманням відповіді та жодних заперечень на клопотання позивача ОСОБА_3 і третьої особи ОСОБА_2 від Рівненської міської ради, останні подали повідомлення про початок розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у спільну сумісну власність.

Впродовж 2014 року ПП ЕКФ «Приватна справа», на підставі договору укладеного з позивачем та третьою особою було розроблено та виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну власність гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1.

На підставі вказаної технічної документації державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства у місті Рівному 23.01.2015 року було проведено державну реєстрацію спірної земельної ділянки площею 1000 кв.м. (0,0495 га) та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29 травня 2017 року, номер витягу IA-017 (а.с. 60).

В ході розробки даного проекту землеустрою виник спір між ОСОБА_2 та Управлінням Держземагенства у м. Рівному за участі третьої особи Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» та ОСОБА_3 про визнання незаконними дій Управління Держземагенства у м. Рівному щодо відмови у погодженні вищевказаного проекту землеустрою.

Розглянувши вищезазначений спір, Житомирським апеляційним адміністративним судом було встановлено обставини, про що вказано в тексті судової постанови, що позивач та третя особа є фактичними користувачами спірної земельної ділянки, в силу наявного на ній будинковолодіння. Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 08.10.2015 року, зазначена постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду була залишена без змін. Тобто, наразі є ухвалене в законному порядку судове рішення, яким встановлено фактичне право позивача та третьої особи на користування даною земельною ділянкою.

Аналогічного висновку дійшов і Господарський суд Рівненської області у рішенні від 17.01.2017 року у по справі №918/1248/16, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач та третя особа є фактичними користувачами земельної ділянки, що підтверджено рішеннями судів, якими визнано право користування позивача земельною ділянкою, а саме ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.10.2015 року у справі №817/1833/14 та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 року у справі №918/1248/16.

07 липня 2016 року позивач разом із третьою особою звернулися через центр надання адміністративних послуг у м Рівному до голови Рівненської міської ради із заявою встановленої форми про приватизацію спірної земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідно до вимог частин першої та другої статті 118 ЗК України та додали до заяви всі необхідні матеріали та документи.

Листом Управління земельних відносин від №01-11/31/4 від 14.07.2016 року було повідомлено позивача, що згідно його заяви було підготовлено проект рішення про затвердження проекту землеустрою.

Як слідує з тексту згаданої відповіді Управління земельних відносин, в ньому не наведено жодної підстави для відмови у прийнятті заяви позивача або повернення такої заяви без розгляду, та/або невідповідності такої заяви чи доданих до неї документів вимогам закону.

Разом із тим, як вбачається із наявних матеріалів та наданих пояснень представниками сторін, розгляд вищевказаної заяви позивача та третьої особи не було проведено і по цей час. Відтак, суд визнає достатніми підстави для задоволення позову позивача з огляду на наступне.

Згідно статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. (ч.1 ст. 120).

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120).

У разі набуття права власності на жилий будинок, який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (ч. 6 ст. 120).

Частиною першою статті 118 ЗК України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 118 ЗК України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, позивачі, звертаючись із заявою про приватизацію спірної земельної ділянки, додали до неї всі необхідні документи, а саме: заяву на ім'я міського голови, технічну документацію із землеустрою щодо відведення у власність та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Згідно вимог частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів місцевого самоврядування із заявою щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів.

У відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). При цьому, рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Враховуючи наведені положення Закону України «Про звернення громадян» та вимоги статті 118 ЗК України, у разі відмови у задоволенні заяви позивачів про приватизацію спірної земельної ділянки, Рівненська міська повинна була навести відповідні мотиви та підстави.

Однак, незважаючи на вище викладене жодних рішень про задоволення вимог позивача та третьої особи щодо приватизації спірної земельної ділянки та/або відмову у її приватизації Рівненська міська рада не приймала.

Згідно частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно частини дев'ятої статті 118 ЗК України відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Суд звертає увагу на те, що статтею 118 ЗК України визначено підстави для відмови лише у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а не у передачі земельної ділянки у власність. Однак, як вбачається із матеріалів справи, зазначеним правом відповідач на етапі вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, не скористався.

Крім того, частина дев'ята статті 118 ЗК України однозначно приписує, що після отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орган місцевого самоврядування приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Разом із тим суд зважує на наступне, що відповідно до визначення термінів, наведених у частині першій статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державний кадастровий реєстратор є державним службовцем.

Державний кадастровий реєстратор, серед іншого, здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі.

Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об'єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов'язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється.

З наведених положень статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» слідує, що лише державному кадастровому реєстратору, який перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства при державній реєстрації земельної ділянки, законодавцем надано право давати оцінку землевпорядній документації, а в разі невідповідності її вимогам законодавства, надано право відмовити у державній реєстрації земельної ділянки.

Оскільки державним кадастровим реєстратором була проведена державна реєстрація спірної земельної ділянки, відповідно, подана технічна документація була визнана нею такою, що відповідає вимогам законодавства.

При цьому суд враховує, що виготовлена ПП ЕКФ «Приватна справа» землевпорядна документація на спірну земельну ділянку, на підставі якої була здійснена державна реєстрація цієї земельної ділянки, на теперішній час ніким не оспорювалася і є чинною, як і сама державна реєстрація земельної ділянки.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що позивач в повній мірі довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Згідно положень частини десятої та частини одинадцятої статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. При цьому, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Разом з тим, у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що правильним є спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов'язання відповідача вчинити дії по розгляду поданої 07.07.2016 року через Центр надання адміністративних послуг заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Рівненської міської ради про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у спільну сумісну власність земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1000 м.кв. для обслуговування існуючого житлового будинку та приналежних до нього приміщень, що розташований в АДРЕСА_1.

Окрім того, такі висновки узгоджуються з правовою практикою Європейського суду з прав людини. Так, у судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Відтак, враховуючи встановлену очевидність порушення прав позивача, а також наявне прохання позивача щодо здійснення повного захисту порушених прав на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України, за захистом яких вона звернулися до суду, суд визнає, що для реального та ефективного відновлення порушеного права, крім визнання протиправної бездіяльності відповідача, необхідно зобов'язати Рівненську міську раду вчинити дії по розгляду поданої 07.07.2016 року через Центр надання адміністративних послуг заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Рівненської міської ради про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у спільну сумісну власність земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1000 м.кв. для обслуговування існуючого житлового будинку та приналежних до нього приміщень, що розташований в АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 17-19, 69-71, 86, 94, 138, 158-160, 162-163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Рівненської міської ради, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов»язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненської міської ради, щодо тривалого не розгляду спільної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2, поданої 07.07.2016 року через Центр надання адміністративних послуг про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у спільну сумісну власність земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1000 м.кв. для обслуговування існуючого житлового будинку та приналежних до нього приміщень, що розташований в АДРЕСА_1

Зобов'язати Рівненську міську раду впродовж місячного строку з дня набрання законної сили рішенням суду, яким розглянуто даний позов, здійснити розгляд поданої 07.07.2016 року через Центр надання адміністративних послуг заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Рівненської міської ради про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у спільну сумісну власність земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1000 м.кв. для обслуговування існуючого житлового будинку та приналежних до нього приміщень, що розташований в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 267 КАС України встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, шляхом зобов'язання Рівненської міської ради подати у встановлений судом строк - не більше 45 календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили звіт про виконання судового рішення.

Стягнути з Рівненської міської ради на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 280 (одну тисяча двісті вісімдесят) гривень.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив постанову. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений 08 червня 2017 року.

Суддя Тимощук О.Я.