Справа № 212/6687/16-а
Суддя: Пустовіт О. Г.
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 212/6687/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Пустовіта О.Г.,

при секретарі Конограй В.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Дудар Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області про визнання дій противоправними та зобов'язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначив, що 05 липня 2004 року він звільнився зі служби з органів внутрішніх справ за сімейними обставинами (власним бажанням). На дату звільнення відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України № 2262-ХП від 9 квітня 1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 4 липня 2002 р. N 51-IV він має право на пенсію за вислугу років незалежно від підстав та часу звільнення при досягненні 45-річного віку за умови, що загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

24 вересня 2016 року йому виповнилося 45 років і він має загальний календарний стаж більше 25 календарних років, з яких 13 років 05 місяців 17 днів становить служба в органах внутрішніх справ.

05 жовтня 2016 року він звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 4 липня 2002 року N 51 -IV, що діяла на дату його звільнення зі служби.

В обґрунтування наявності права на пенсію за вислугу років за цим Законом у заяві він зазначив, що відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Послався на постанову Пленуму Верховного суду України № 4 від 15 квітня 2005 року, в пункті 4 якої роз'яснено, що для раніше звільнених зі служби військовослужбовців та осіб, які мають право на пенсію згідно з Законом № 2262-ХП від 9 квітня 1992 року встановлено виняток з правила призначення пенсій за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону N 2262-ХП (в редакції Закону від 4 липня 2002 року № 51 -IV, який набув чинності б серпня 2002 року). На підставі цього Закону, починаючи з 6 серпня 2002 року незалежно від підстав та часу звільнення їм може бути призначена пенсія за умови, що цим особам виповнилося 45 років і що вони мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і шести місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

04 листопада 2016 року у приймальні громадян в приміщенні Головного управління пенсійного фонду України у м. Дніпро він отримав лист відповідь № 1431-16 від 21.10.2016 за підписом заступника начальника головного управління ПФУ, яким йому відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки обов'язковою умовою для її призначення є умова досягнення ним на день звільнення зі служби 45-річного віку. Тому при розгляді його звернення уповноважена особа головного управління ПФУ в Дніпропетровській області не вбачала законних підстав для призначення пенсії за вислугу років.

Вважає, що відмова Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в призначенні йому пенсії була помилково обґрунтована посиланням на норму п. «б» ст. 12 ЗУ № 2262-ХП від 9 квітня 1992 року в останній редакції. Законом України № 3 591-IV від 4 квітня 2006 року «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» пункт «б» статті 12 викладено в іншій редакції, де фраза «звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку» змінено на «в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку».

Пенсійним фондом не взято до уваги, що виходячи з принципу незворотності дій законів у часі, що передбачено ч. 1 ст. 58 Конституції України, «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи».

Пенсійним Фондом під час вирішення питання про право на пенсію неправомірно трактується Закон про його дію у часі, що і стало головною причиною у відмові в призначенні мені пенсії.

Необхідною умовою для призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності з п «б» ст. 12 Закону України № 2262-ХІІ (в редакції Закону від 4 липня 2002 року № 51-IV, який набув чинності 6 серпня 2002 року та діяв на дату мого звільнення зі служби), є досягнення 45-річного віку, наявність загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ. Тому на дату його звільнення - 05.07.2004 у нього виникло суб'єктивне право на пенсію за ним Законом.

Закон України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Тому вважає, що рішення Головного управління пенсійного фонду України про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років на підставі його зави від 05 жовтня 2016 року, є незаконним.

Просить визнати протиправним та незаконним рішення Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України № 2262-ХП ( 2262-12 ) від 9 квітня 1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 4 липня 2002 року № 51-ІУ (51-14). Зобов'язати Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 05 жовтня.2016 року призначити, розрахувати йому пенсію за вислугу років відповідно до пункту «б» ст. 12 Закону України № 2262-ХП від 9 квітня 1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 4 липня 2002 року № 51-ІУ (51-14 ) та проводити виплати. Також просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані з розглядом справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові, просив їх задовільнити в повному обсязі.

Представник відповідача Дудар Т.Л. в судовому засіданні з позовом не погодилася, надала суду письмові заперечення, які підтримала, посилаючись на обставини викладені у запереченні, просила відмовити у вимогах ОСОБА_1. у повному обсязі.

Представник третьої особи Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області у судове засідання не з'явилася, надала суду письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи, позовні вимоги не визнала, вважає, що у позовних вимогах ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що у позовних вимогах ОСОБА_1 про про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області необхідно відмовити, з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що з 18 листопада 1989 року до 26 листопада 1991 року ОСОБА_1 проходив службу в Збройних силах, СБ, військах і органах МВС, з 26 лютого 1993 року до 05 липня 2004 року дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ України, копія трудової книжки долучена до матеріалів справи.

05 липня 2004 року ОСОБА_1, згідно наказу УМВС України в Дніпропетровській області № 131 о/с, звільнений з органів внутрішніх справ у Запас Збройних сил.

05 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з питанням про призначення йому пенсії, як працівнику органів внутрішніх справ, у зв'язку із внесенням змін до п. «б» статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і деяких інших осіб", прийнятого Верховною Радою України 04 липня 2002 року.

Згідно листа № 1431-16 від 21 жовтня 2016 року за підписом заступника начальника Головного управління пенсійного фонду України Корнійчука Н.І., ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки обов'язковою умовою для її призначення є умова досягнення ним на день звільнення зі служби 45-річного віку, копія листа міститься у матеріалах справи.

Відповідно до вказаної статті (у редакції 04.07.2002) право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених зі служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Відповідно до частини 1 статті 2 та пункту "б" статті 50 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і деяких інших осіб", а також згідно з пункту 4.1.1 "Інструкції про організацію роботи з пенсійного забезпечення військовослужбовців внутрішніх військ та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України і членів їхніх сімей", затвердженої наказом МВС України від 31.10.2003 № 1276, виданим на виконання Закону і зареєстрованого у Мін'юсті України за № 1161/8482, пенсія за вислугу років особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ призначається з дня звільнення зі служби, але не раніше того дня, до якого їм виплачувалося грошове забезпечення, тобто у вислугу років включається трудовий стаж, наявний у співробітника до служби в органах внутрішніх справ.

Також, і Законом і постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і членам їхніх сімей" не передбачений порядок включення для призначення пенсії за вислугу років трудового стажу після звільнення з органів внутрішніх справ.

Проте, ст. 12 п. "б" Закону (у редакції 04.07.2002) викликала неоднозначне, двояке тлумачення вказаної норми, з одного боку, державними органами, які здійснюють пенсійне забезпечення, з іншого - колишніми військовослужбовцями і працівниками ОВС, які вважають, що мають право на пенсію за вислугу років при наявності необхідного "змішаного" трудового стажу при умові досягнення 45-річного віку незалежно від часу звільнення.

29 квітня 2006 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" від 04.04.2006 № 3591-IV, яким також була змінена редакція спірного п. "б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і деяких інших осіб", згідно якої умовами для призначення пенсії за вислугу років є:

- досягнення на день звільнення зі служби 45-річного віку;

- наявність на день звільнення страхового стажу 25 років і більше;

- 12 календарних років і 6 місяців військової служби або служби в органах внутрішніх справ.

Таким чином, нова редакція п. "б" ст.12 Закону підтвердила правильність правової позиції з цього важливого, принципового питання.

Це також підтверджується й конституційною нормою, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст. 22 Конституції України).

Також, суд звертає увагу, що п. 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону (у редакції 04.04.2006) передбачено лише збереження пенсійного забезпечення за особами, пенсії яким призначені до набрання чинності цим Законом на умовах, передбачених п. "б" ст.12 Закону (в редакції Закону України від 4 липня 2002 року № 51-IV) - призначення пенсій на вищевказаних умовах Законом, який діє на час звернення ОСОБА_1 до суду, не передбачено.

Відповідно до ст.ст. 3, 7 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в район; містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року N 28-2, Управління Фонду своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента Украї та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та закої України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонд головних управлінь Фонду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії Головного управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області по відношенню до ОСОБА_4 є правомірними та законними, а вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, тобто такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747-ІУ 2 якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджі судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Таким чином, оскільки дії Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області по відношенню до ОСОБА_1 є правомірними та законними, у задоволені вимоги позивача відносно стягнення з бюджетних асигнувань відповідача судових витрат розмірі, також необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 17, 49, 51, 94 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747-ІV, постановою пленуму Вищого адміністративного суду України в 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», ст. 49, 51 Конституції України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області про визнання дій противоправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо судом у відповідності до частини 3 статті 160 КАС України було проголошено вступну та резолютивну частину постанови, а також в разі прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: О. Г. Пустовіт