Справа № 754/6281/17
Суддя: Клочко І. В.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/538/17
Справа №754/6281/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2017 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУПФУ в м. Києві) про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивує наступним.

31.05.2016 року позивача, підполковника поліції, головного інспектора Департаменту превентивної діяльності Національної поліції України було звільнено зі служби в поліції в порядку п.п. 2,3 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (через хворобу).

Стаж служби в поліції на день звільнення складав 25 років 06 місяців 11 днів, а в календарному обчисленні становив 25 років 06 місяців 24 дні.

Позивач перебуває на обліку в ГУПФУ в м. Києві та з 2016 року йому було призначено пенсію за вислугу років на підставі ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року в розмірі 70% від грошового забезпечення.

28.06.2016 року, у зв'язку з участю в антитерористичній операції та визнанням позивача учасником бойових дій, останнім було подано до ГУПФУ в м. Києві заяву про перерахунок призначеної пенсії, у відповідності до якої відповідачем було здійснено вказаний перерахунок.

Однак, з незрозумілих позивачу причин основний розмір пенсії було зменшено з 70% грошового забезпечення до 65%.

19.01.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про приведення пенсії у відповідність до вимог ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року, згідно яких йому було призначено пенсію в розмірі 70% від грошового забезпечення.

Однак, листом ГУПФУ в м. Києві №2461/03/Г-160 від 02.02.2017 року позивачу було відмовлено, з посиланням на те, що пенсію за вислугу років йому була обчислена на підставі документів, що були подані до управління уповноваженим структурним підрозділом МВС України - сектором з питань пенсійного забезпечення Національної поліції України. На даний час розмір пенсійної виплати позивача становить 9467,81 грн., з яких: розмір пенсії за вислугу 25 років, обчисленої згідно зі ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року, з розрахунку 65% відповідних сум грошового забезпечення, що становить 9116,06 грн.; підвищення до пенсії, відповідно до ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ, в розмірі 311,75 грн. (25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність); щомісячної цільової грошової допомоги, відповідно до ЗУ «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та інвалідів війни» від 16.03.2004 року № 1603-IV, в розмірі 40,00 грн. Крім того, відповідач через представника у своєму листі зазначив, що, згідно з п.2 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Згідно зі свідоцтвом про хворобу від 20.05.2016 року №73, позивача визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний, а не до служби в поліції, саме тому підстави для перерахунку пенсії позивачу, обчисленої в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення відсутні.

Позивач вважає дії відповідача щодо зменшення йому розміру пенсії з 70% відповідних сум грошового забезпечення до 65% та відмову у відновленні у нарахуванні та виплаті пенсії в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення неправомірними, а тому вимушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується в адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно з п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповдіно до ч.3 ст. 183-2 КАС України, відповідач у десятиденний строк з дня одержання такої ухвали та копій документів може подати заперечення проти позову та необхідні документи або заяву про визнання позову. Якщо справа розглядається судом за місцезнаходженням відповідача, то заперечення проти позову чи заява про визнання позову мають бути подані безпосередньо до канцелярії суду.

18.05.2017 року ГУПФУ в м. Києві одержано копію ухвали про відкриття скороченого провадження та копію адміністративного позову з додатками, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, наявного в матеріалах справи (а.с. 28).

Станом на 06.06.2017 року заперечень сторони відповідача проти позову або заяви про його визнання до суду не надійшло.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної категорії справ відповідачу належить довести правомірність своїх дій або бездіяльності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач не скористався наданим йому правом на подання заперечень проти позову та не виконав обов'язку по доказуванню правомірності своїх дій, а тому вважає за можливе розглянути адміністративну справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступне.

З 01.06.2016 року позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУПФУ в м. Києві та отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до п. «а» ст. 13 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року як особа, звільнена зі служби в поліції за п.2 (через хворобу) ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII.

Згідно з копією свідоцтва про хворобу №73 від 20.05.2016 року, виданого Госпітальною ВЛК Центрального госпіталю МВС України, ОСОБА_1 страждає на захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, та на основі статті 39б, 41в, 71в, 70в, 81в, 54в, 55в, 57в, графи І Розкладу хвороб і фізичних вад наказу МВС України від 06.02.2001 року № 85, визнано останнього непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час (а.с. 12).

Відповідно до копії витягу з наказу №342 о/с від 31.05.2016 року, стаж служби позивача в поліції для призначення пенсії становить 25 років 06 місяців 24 дні (а.с. 6).

З копії протоколу за пенсійною справою НОМЕР_1 (НПУ) від 01.09.2016 вбачається, що позивачу була призначена пенсія за вислугу років 25 у розмірі 70% грошового забезпечення з 01.06.2016 року по 30.06.2018 року (а.с. 14).

28.06.2016 року, у зв'язку з участю в антитерористичній операції та визнанням позивача учасником бойових дій, позивачем було подано до ГУПФУ в м. Києві заяву про перерахунок призначеної пенсії (а.с. 15), на підтвердження чого відповідачу було надано копію посвідчення учасника бойових дій (а.с. 16) та копію рішення про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України (а.с. 17).

Відповідно до копії витягу про перерахунок пенсії та копії протоколу за пенсійною справою від 01.02.2017 року, вбачається, що з 01.09.2016 року основний розмір пенсії позивача становить 65% грошового забезпечення (вислуга років 25) (а.с. 18, 19).

19.01.2017 року ОСОБА_1 звернувся до ГУПФУ в м. Києві із заявою про роз'яснення причин зменшення розміру пенсії та просив відновити виплату у попередньому розмірі (а.с. 20).

Листом ГУПФУ в м. Києві №2461/03/Г-160 від 02.02.2017 року позивачу було відмовлено у відновленні виплати пенсії в розмірі 70% грошового забезпечення, покладаючи в основу свого рішення те, що, згідно з п.2 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Згідно зі свідоцтвом про хворобу від 20.05.2016 року №73, позивача визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний, а не до служби в поліції, саме тому підстави для перерахунку пенсії позивачу, обчисленої в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення відсутні.

Не погоджуючись із таким рішенням ГУПФУ в м. Києві, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Частиною першою ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Стаття 22 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за вислугу років.

У відповідності до п.2 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Відповідно до п. «а» ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров'я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у поліції, Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі в правоохоронних органах держави, а також членів їхніх сімей пов'язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю виконуваних ними обов'язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України (ст. 17 Основного Закону України).

Конституційний Суд України зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави, до яких, зокрема, відносяться органи поліції, пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Відповідно до ч. 3 ст. 162 КАС України, суд може прийняти постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, у сфері публічно-правових відносин з боку суб'єктів владних повноважень.

Проаналізувавши та оцінивши обставини справи в їх сукупності через призму вищенаведених правових норм, дотримуючись вимог Основного Закону України, суд приходить до висновку про те, що вимоги адміністративного позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст.ст. 2, 5-12, 18, 71, 94, 99, 100, 104, 161-163, 183-2, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, п.2 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року, Рішеннями Конституційного Суду України від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 17.03.2004 року №7-рп/2004, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення ОСОБА_1 розміру пенсії за вислугу років, призначеної згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»№2262-ХІІ від 09.04.1992 року з 70% відповідних сум грошового забезпечення до 65% відповідних сум грошового забезпечення.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві () відновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2) виплату пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення, починаючи з дня її зменшення, тобто з 01 вересня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий: