Справа № 826/22476/15
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 року м. Київ К/800/2035/17

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Вербицької О.В.,
Маринчак Н.Є.,

при секретарі судового засідання Савченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2016 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 року

у справі № 826/22476/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні інженерні мережі»

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасні інженерні мережі» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2016 року у справі № 826/22476/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 11.06.2015 року № , № .

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

У судовому засіданні представник позивача проти касаційної скарги заперечував та просив у її задоволенні відмовити. Представники відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати до бюджету податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинах із ТОВ «Компанія «Енергомаш», ТОВ «Іберція», ТОВ «Екодит», ТОВ «Даммара», ПП «Стрікс», ПП «Ексида», ПП «ТК «Амада» за жовтень 2014 року, ТОВ «Екодит», ТОВ «Даммара»,ТОВ «Модус-Еко» за листопад 2014 року, МП «Вікфіл», ПП «НП Хіміч» за грудень 2014 року, відповідачем складено акт від 25.05.2015 року № 244/26-57-22-04-10/37922293, яким встановлено порушення: - пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п.п. 138.1, 138.2, 138.8 ст. 138, пп.пп. 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, п.п. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пп. 2.5 п. 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 739 237, 00 грн.; - п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.6, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, п.п. 1, 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пп. 2.5 п. 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 821 374, 00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 11.06.2015 року: - № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» всього в сумі 924 046, 25 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 739 237, 00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 184 809, 25 грн., - № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього в сумі 1 232 061, 00 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 821 734, 00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 410 687, 00 грн.

Підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу про нереальність господарських відносин позивача з його контрагентами.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято відповідачем безпідставно, оскільки під час судового розгляду не доведено факту допущення порушень позивачем.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на таке.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку та підтвердження первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

В силу п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

При цьому для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та ТОВ «Компанія Енергомаш» укладено договір купівлі-продажу, на виконання якого надано податкові накладні, видаткові накладні, рахунки, копії сертифікатів, товарно-транспортної накладної.

Між позивачем та ТОВ «Екодит» укладено договір підряду, виконання якого підтверджується актами надання послуг, видатковими накладними, податковими накладними, банківськими виписками, сертифікатами, товарно-транспортними накладними. Крім того, позивачем надано замовлення на виконання транспортних послуг, погодження поставки матеріалів і монтажу системи повітряного охолодження Моnoblok FCS 6к W200000244MTS, а також акт передачі об'єктів у монтаж.

Між позивачем та ТОВ «Даммара» укладено договір підряду, виконання якого підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт, податковими накладними, платіжними дорученнями. Також матеріали справи містять підтвердження директора TOB «Даммара» про факт виконання робіт з копіями фотографій виконаних робіт.

Отримання робіт (послуг) від ПП «Стрікс» по монтажу фрикулінга підтверджується рахунками-фактурами, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), податковими накладними, платіжним дорученням, листуванням з контрагентом.

Отримання робіт (послуг) від ПП «Ексида» по монтажу внутрішніх інженерних мереж підтверджується рахунками-фактурами, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), податковими накладними, платіжним дорученням.

Між позивачем та ПП «НП Хіміч» укладено договір підряду, виконання якого підтверджується актами надання послуг, рахунками на оплату, податковими накладними (з квитанціями про реєстрацію Єдиному реєстрі податкових накладних), платіжним дорученням.

Отримання робіт (послуг) від ПП Торгівельна компанія «Амада» по монтажу внутрішніх інженерних мереж підтверджується рахунком-фактурою, актом здачі-прийняття робіт (надання послуг), податковою накладною, платіжним дорученням.

Між позивачем та ПП МП «Вікфіл» укладено договір субпідряду, виконання якого підтверджується актом надання послуг, рахунком на оплату, податковою накладною, підсумковою відомістю ресурсів, актом приймання виконаних будівельних робіт з актом вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт.

Між позивачем та TOB «Модус-Еко» укладено договір поставки, виконання якого підтверджується актами наданих послуг, податковими накладними, видатковими накладними, рахунками, платіжними дорученнями.

Отже, судами попередніх інстанцій встановлено, що реальність господарських операцій з вказаними контрагентами підтверджується наданими позивачем первинними документами.

Відсутність окремих реквізитів або помилка у первинних документах є лише окремим недоліком та не може спростовувати наявності у підприємства відповідних господарських операцій.

Посилання податкового органу на результати податкового контролю контрагентів позивача є необґрунтованим та не може бути доказом на спростування факту реального виконання господарських операцій, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб'єктами господарювання.

В свою чергу, позивачем господарські взаємовідносини між ним та ТОВ «Іберція» в податковому обліку не відображені, оскільки останнє не надало належним чином оформлених первинних документів.

Таким чином, судами попередніх інстанцій, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінка яким дана з дотриманням ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, зроблений правильний висновок про недоведеність відповідачем, на якого в силу норми частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов'язок доказування, правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено обґрунтовані рішення, які постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2016 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 року у справі № 826/22476/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді О.В.Вербицька

Н.Є.Маринчак