Справа № 815/2343/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2343/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Лопатюк Ю.А.

сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача не зявився

третьої особи ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом дочірнього підприємства Украгросоюз до Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: селянське фермерське господарство Задум, ОСОБА_4 про скасуванн я рішення про державну реєстрацію,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулося дочірнє підприємство Украгросоюз до Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: селянське фермерське господарство Задум, ОСОБА_4, в якому позивач просить:

- скасувати рішення Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.05.2016 року № 29522138, яким зареєстровано 06.04.2016 р. (номер запису 14427581) право оренди земельної ділянки строком на 10 років за СФГ Задум, згідно договору оренди земельної ділянки б/н від 31.03.2016 року укладеного з власником - ОСОБА_4

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що провівши реєстрацію іншого речового права (права оренди земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0482) на земельну ділянку за СФГ «Задум», без встановлення наявності дійсних реєстрацій таких прав та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами є порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та підставою для скасування рішення прийнятого 06.05.2016 року Центром надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 29522138. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.09.2015 року у справі № 21-760а15, який зазначив про недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації.

Представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився. Про розгляд справи був повідомлений належним чином та завчасно, що підтверджується матеріалами справи. До суду надійшли письмові заперечення із правовим обґрунтуванням до правомірності здійснення державної та клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача по справі.

В запереченнях, зокрема, вказано, що дії державного реєстратора вчинені відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", а тому рішення є законним і скасуванню не підлягає.

Представник третьої особи (СФГ Задум) проти задоволення позову заперечував. Одним із основних доводів на які посилається представник це відсутність державної реєстрації договору оренди, укладеного із ДП Украгросоюз , що в свою чергу свідчить про відсутність права оренди, а відтак і права звертатись до суду.

Представник третьої особи (ОСОБА_4М.) повністю підтримала позицію представника СФГ "Задум" і просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників третіх осіб, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

ДП «Украгросоюз» та ОСОБА_4 був укладений договір оренди землі № б/н від 30.09.2008 року, за яким ОСОБА_4 передав, а ДП «Украгросоюз» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення на території Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області, яка знаходиться: масив №14, ділянка № 6, загальною площею 5, 83 га (кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0482).

Згідно п. 8 вищезазначеного договору, з урахуванням внесених сторонами змін до Договору оренди землі, договір укладено на строк до 31.12.2018 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 10 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Земельна ділянка за кадастровим номером :01:002:0482 передана за актом приймання-передачі від Орендодавця (ОСОБА_4М.) Орендарю (ДП «Украгросоюз»).

Договір оренди землі та додаткова угода до нього містять записи про реєстрацію в Ананьївському райвідділі Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.06.2012 року за № 01340.

Крім того, судом встановлено, 06.04.2016 року Селянським фермерським господарством «Задум» подана заява про державну реєстрацію іншого речового права, а саме: договору оренди землі між ОСОБА_4 та СФГ «Задум.

Як наслідок, проведена державна реєстрація іншого речового права, а саме: права оренди земельної ділянки (кадастровий номер :01:002:0482) строком на 10 років, згідно договору оренди земельної ділянки б/н від 31.03.2016 року укладеного між ОСОБА_4 та СФГ «Задум».

06.09.2016 року Дочірнім підприємством «Украгросоюз» також подана заява про державну реєстрацію іншого речового права, а саме: договору оренди землі між ОСОБА_4 та ДП «Украгросоюз».

Розглянувши поданні документи та виконавши вимоги пунктів 1, 4 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до пункту 5 частини першої статті 24 Закону, прийнято рішення від 08.09.2016 р. № 31292926 про відмову в державній реєстрації іншого речового права, оскільки заявлене право зареєстровано за іншою особою.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Державна реєстрація договору оренди землі, яку починаючи з 6 жовтня 1998 року вимагало українське законодавство, ніколи не передбачала автоматичну реєстрацію права оренди землі. Договір оренди є лише документом (документальним підтвердженням), на основі якого може бути здійснена державна реєстрація права оренди землі. Тож історія державної реєстрації права оренди землі розвивалася паралельно до історії державної реєстрації договорів оренди землі.

Ця реєстрації прав оренди землі бере початок з Постанови Кабінету міністрів України № 192 від 18 лютого 1998 року "Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно", якою була створена міжвідомча комісія, яка мала розробити комплекс заходів, пов'язаних із створенням та впровадженням системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно, зокрема, законодавчих. В результаті діяльності комісії 1 липня 2004 року був прийнятий Закон України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Цей закон в статті 3 передбачав створення єдиного Державного реєстру прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об'єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна. Зокрема, обовязковій державній реєстрації підлягали права користування нерухомим майном строком більш як один рік. Норми щодо обовязкової реєстрації саме права оренди землі зявилися в оновленій редакції закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 11 лютого 2010 року.

Чинна редакція закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" була прийнята 26 листопада 2015 року. Нею передбачається обовязкова реєстрація як права оренди земельної ділянки, так і її суборенди.

Першою стала Постанова Кабінету Міністрів № 661 від 16 травня 2002 року "Про заходи щодо створення системи реєстрації прав власності на нерухоме майно". Цим документом визначалося, що Міністерство юстиції є держателем державного реєстру прав власності на нерухоме майно, крім земельних ділянок, а держателем державного реєстру земель - Державний комітет по земельних ресурсах. Однак у складі державного реєстру прав власності на нерухоме майно мала вестися база даних про право власності на землю, право постійного користування землею, договорів оренди землі та база даних про об'єкти нерухомого майна, розташовані на цих землях. Дані про право власності на землю, право постійного користування землею, договори оренди землі, право власності на нерухоме майно мали подаватися до відповідних державних реєстрів у порядку, встановленому Міністерством юстиції та Державним комітетом по земельних ресурсах. Окрім того, передбачалося, що до бази даних відомості про об'єкти нерухомого майна вносяться на підставі реєстрації об'єктів нерухомого майна, яка проводилася виконавчими органами сільських, селищних, міських рад.

Через рік, 15 травня 2003 року Кабінет Міністрів видав Постанову № 689 від 15 травня 2003 року "Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру", якою держателем Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно був визначений Державний комітет по земельних ресурсах. Далі більше: Постановою Кабінету міністрів України № 1088 від 17 липня 2003 року "Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру" до компетенції Держкомзему було передано ще й ведення державного реєстру прав та нерухоме майно. Це було помилкове рішення, однак воно лишалось чинним аж до 17 жовтня 2012 року.

Історія врегулювання інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром та Реєстром майнових прав була піднесена на новий рівень з виданням Кабінету Міністрів України Постанови № 118 від 22 лютого 2012 року "Про інформаційну взаємодію органу, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, та органу державної реєстрації прав", яка набрала чинності одночасно з Законом України "Про державний земельний кадастр". Згідно цієї постанови орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, мав надавати органу державної реєстрації прав інформацію про зареєстровані земельні ділянки одночасно з проведенням державної реєстрації земельної ділянки. Норм щодо надання інформації про земельні ділянки, які були зареєстровані раніше ця постанова не містила. З іншого боку, орган державної реєстрації прав мав надавати інформацію про зареєстровані права на земельну ділянку також тільки при реєстрації цих прав.

Зрештою питання про інформаційну взаємодію було винесене на законодавчий рівень в Законі України "Про державну реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень" статтею 33 визначено порядок взаємодії субєктів державної реєстрації прав та органу, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, а в Законі України "Про державний земельний кадастр" статтею 30 порядок взаємодії органу, що здійснює ведення державного земельного кадастру, та субєктів державної реєстрації прав.

З 1 січня 2013 року логіка була відновлена і функція з реєстрації права оренди землі була передана до державної реєстраційної служби України згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно статті 33 державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на земельні ділянки має безпосередній доступ та користується відомостями Державного земельного кадастру у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А стаття 38 Закону "Про державний земельний кадастр" визначає порядок користування відомостями Державного земельного кадастру.

Водночас з 1 січня 2013 року в Закон України "Про оренду землі" було внесено уточнення стосовно того, що державній реєстрації підлягає не договір, а право оренди землі.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо уточнення повноважень нотаріусів та повноважень реєстрації похідних речових прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення" від 5 березня 2015 року, змінами до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 16 квітня 2014 року та Постановою Кабінету Міністрів України № 137 від 18 березня 2015 року «Деякі питання спрощення порядку надання адміністративних послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було розширене коло виконавців реєстрації прав оренди землі, до якого увійшли нотаріуси як спеціальні субєкти, на яких покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

З 1 січня 2016 року згідно нової редакції Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" реєстрацією прав оренди можуть здійснювати виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації. Натомість територіальні органи Міністерства юстиції, які займалися реєстрацією речових прав на місцях, були ліквідовані Постановою Кабінету Міністрів України № 99 від 11.02.2016.

Порядок доступу до інформації, яка міститься в Державному земельному кадастрі, для всіх осіб, яким наданий доступ до Державного земельного кадастру згідно чинній версії закону, зазначений в Постанові Кабінету Міністрів України № 205 від 21 березня 2016 року "Деякі питання ведення Державного земельного кадастру". Тоді ж відповідні зміни були внесені також і в базову Постанову Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру".

Чинний порядок ведення Державного реєстру речових прав унормований Постановою Кабінету Міністрів № 1141 від 26.10.2011 "Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" та Постановою Кабінету Міністрів № 1127 від 25.12.2016 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, ситуацію з реєстрацією майнових прав оренди землі в цілому нормалізовано.

Однак варто пам'ятати, що реєстрація прав здійснюється лише у разі, коли власник таких прав звертається до органів

державної влади з заявою щодо державної реєстрації набутих ним прав: прав власності і похідних речових прав, у тому числі права оренди та емфітевзису.

Після прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 205 від 21 березня 2016 року "Деякі питання ведення Державного земельного кадастру" субєкти, на яких покладені функції з реєстрації речових прав та їх обтяжень, зокрема, права оренди, мають доступ до всього масиву інформації, яка міститься в Державному земельному кадастрі, у тому числі відомості про обмеження у використанні земель (оренда).

Стаття 33 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" містить норму про те, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на земельні ділянки має безпосередній доступ та користується відомостями Державного земельного кадастру у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Особлива увага в законі приділена державній реєстрації похідних речових прав на земельні ділянки, право власності на які виникло та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року (стаття 29). Зазначено, що державна реєстрація похідного речового права (права оренди) на земельну ділянку, право власності на яку виникло та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року, але не зареєстроване в реєстрі речових прав, здійснюється одночасно з державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку. Більше того, при поданні заяви про реєстрацію права оренди державна реєстрація права власності може здійснюватися без подання заявником документа, на підставі якого виникло право власності, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та до моменту автоматизованого перенесення до Державного реєстру прав записів (відомостей) про речові права та обтяження на земельні ділянки з Державного реєстру земель.

З іншого боку, стаття 10 закону "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державний реєстратор в ході здійснення реєстраційних дій встановлює відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Зокрема він це робить, користуючись відомостями Державного земельного кадастру, як це встановлено статтею 33. Норма про перевірку реєстратором наявних обтяжень також міститься в пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011 "Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно".

На додаток, пункт 2 статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їхніх обтяжень" відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав оренди землі покладає на заявника (орендаря). Тож перед укладанням договору оренди саме йому варто звернутися до Реєстру речових прав та Державного земельного кадастру для достеменного зясування правового статусу земельної ділянки, яку він збирається взяти у оренду.

Зрештою, пунктом 5 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень" передбачено, що в разі наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями надається відмова у державній реєстрації.

Отже, вся необхідна правова основа для перевірки даних про вже укладені договори оренди для кожної земельної ділянки існує.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

З урахування встановленого суд приходить до висновку, що державний реєстратор діяла в спосіб та в межах наданих повноважень, як того вимагає ст. 19 Конституції України.

Крім того, суд зазначає про помилкове обгрунтування позивачем доводів позовної заяви посиланням на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові №21-760а15 від 22 вересня 2015 року, оскільки за змістом цього судового рішення Верховний Суд України зазначив про необхідність застосування п. 8-1 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно якої під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки (Постанова ВСУ №21-760а15 від 22 вересня 2015 року).

Разом з тим, на час здійснення спірної реєстраційної дії Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" був викладений у новій редакції.

Так, згідно пунктів 3, 4 частини 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі. Під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, Державному реєстратору надано право безпосереднього доступу до даних Державного земельного кадастру та не зобов'язано останнього здійснювати запити до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав на земельні ділянки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про правомірність дій державного реєстратора при вчиненні спірної реєстраційної дії, а тому вимоги даного позову є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

При цьому, суд не надає правову оцінку доводам третіх осіб (СФГ "Задум" та ОСОБА_4М.) щодо відсутності державної реєстрації договору оренди, укладеного між ДП "Украгросоюз" та ОСОБА_4, його дійсності, а також виникнення речового права на земельну ділянку, оскільки переконливость кожного доказу доводиться у загальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. (Постанова ВСУ від 21.01.2016 р. у справі № 5-249кс15). В даній справі вказані обставини не є підставою позову, а тому не досліджуються.

Сторона самостійно обирає предмет, підстави та норму права при зверненні до суду. У випадку помилки при посиланні на норму права, суд враховує предмет, підстави позову та самостійно здійснює кваліфікацію правовідносин.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Процесуальні гарантії статті 6 § 1 застосовуються до усіх сторон процесу, а не лише до тих осіб, які не виграли справи у національних судах (Philis v. Greece (Філіпс проти Греції) (No. 2), § 45).

Керуючись 6-8, 11, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 244-2, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

12 червня 2017 року.