Справа № 331/1713/17(2-а/331/86/2017)
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2017 рокусправа № 331/1713/17(2-а/331/86/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Лукманової О.М. Божко Л.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2017 року у справі №331/1713/17 (2а/331/86/2017) за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання протиправними дій, розпорядження щодо визначення стажу роботи та розміру щомісячного довічного грошового утримання, -

в с т а н о в и в :

03 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила: визнати протиправними дії відповідача та його розпорядження прийняте при розгляді її заяви про призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці; зобов'язати відповідача починаючи з 16.09.2016 року призначити та виплачувати позивачу довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ч. 3 ст. 141 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та виплатити різницю з урахуванням фактично виплачених сум.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що у період з 08.07.1987 року по 22.04.1991 року позивач працювала консультантом по судовій статистиці та спец. роботі Запорізького обласного відділу юстиції, стаж на вказаній посаді становить 3 роки 9 місяців 15 днів. Однак, відповідачем в порушення вимог Закону не враховано зазначений стаж для умов призначення та виплати довічного утримання судді у відставці у розмірі 90% від заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, замість чого здійснено призначення довічного утримання у розмірі 88% від заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді. Позивач вважає, що відмовляючи в призначенні довічного утримання судді у відставці у розмірі 90% від заробітної плати відповідач діяв не в порядку та не у спосіб визначений законодавством, вказане є підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 23 березня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 88 % від суддівської винагороди, визначення стажу роботи та розміру щомісячного довічного грошового утримання судді без врахування стажу на посаді консультанта по судовій статистиці та спец.роботі Запорізького обласного відділу юстиції, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя, починаючи з 16.09.2016 року призначити та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, відповідно до частини 3 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання з урахуванням вже виплачених сум за цей період.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, яке призначене 19.09.2016 року у відповідності до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». У відповідності до ст.. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено стаж, який може бути зарахований до стажу роботи на посаді судді. Відповідач зазначає, що ст.. 135 Закону не передбачено можливості зарахувати до стажу роботи позивача на посаді судді в органах юстиції. Оскільки, стаж роботи позивача на посаді судді становить менше 24 роки 10 місяців, їй, на думку пенсійного органу, було правомірно призначено до виплати довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 88% від заробітної плати судді працюючого на відповідній посаді.

Від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про заміну відповідача у справі його правонаступником, у зв'язку з реорганізацією пенсійних територіальних органів, зокрема УПФУ в Олександрівському районі м. Запоріжжя, шляхом злиття в Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, на підтвердження чого надано витяг з реєстру.

У відповідності до ст. 55 КАС України, суд вважає за можливе клопотання відповідача задовольнити та замінити відповідача у справі УПФУ в Олександрівському районі м. Запоріжжя на Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 19.09.2016 року ОСОБА_1 управлінням Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя призначено довічне грошове утримання як судді у відставці згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 88% від суддівської винагороди.

ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя із заявою про проведення перерахунку пенсії та призначення їй довічного грошового утримання у розмірі 90% від суддівської винагороди.

Листом Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя № 205/0-9 від 21.10.2016 року у призначенні щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% від суддівської винагороди відмовлено, оскільки при призначенні грошового утримання суддям у відставці зараховується тільки період роботи на посаді судді, у зв'язку з чим. період роботи на посаді консультанта по судовій статистиці та спецроботі Запорізького обласного відділу юстиції в період з 08.07.1987 року по 22.04.1991 року (загалом 3 роки 9 місяців 15 днів) не може бути зараховано.

Вважаючи відмову відповідача в врахуванні при визначенні розміру довічного грошового утримання стажу її роботи консультанта по судовій статистиці та спец.роботі Запорізького обласного відділу юстиції в період з 08.07.1987 року по 22.04.1991 року (загалом 3 роки 9 місяців 15 днів) протиправною позивач оскаржила її до суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач станом на час виходу у відставку набула права на врахування періодів роботи в органах юстиції до стажу роботи на посаді судді, відтак підстави для неврахування вказаного періоду до стажу позивача, який дає право на вихід у відставку та призначення щомісячного грошового утриманні судді у відставці у відповідача були відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У відповідності до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В силу вимог ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.

Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку (п.9 ч.5 ст.126 Конституції України).

Отже, зміст поняття «право на відставку» слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення як складової соціальних гарантій незалежності суддів.

Так, як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

При цьому, в п.2 резолютивної частини вищезазначеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що за змістом ст.126 Конституції України положення ч.3 ст.11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв'язку з ч.8 ст.14 Закону України «Про судоустрій України» (в редакціях, що були чинними на час розгляду справи судом) треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

В п.3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України та Законом України «Про статус суддів». Згідно з ч.1 ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Це положення передбачає і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів за рахунок коштів Державного бюджету України, а не Пенсійного фонду України (абзац восьмий пункту 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання). Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності, що закріплюється у статті 126 Конституції України, і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить ст.126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

При цьому, у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що неодноразово висловлював та враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема і суддів у відставці, що були викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Згідно ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

З метою реалізації зазначених повноважень (ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»), Конституційний Суд України, у п.8 мотивувальної частини вказаного Рішення від 03 червня 2013 року зазначив, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

На час звільнення позивача у відставку був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), ст. 120 даного Закону передбачає, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

У відповідності до положень ч.1 ст. 135 Закону № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною 3 статті 141 Закону № 2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №1-8/2016, визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (редакція до 28.03.2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Як встановлено судом, позивача призначено на посаду судді в 1991 році, тобто до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів», станом на час набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів» позивач мала більше 10 років стажу, який дає право на вихід у відставку та призначення довічного грошового утримання, а тому зберігла право на його врахування при подальшому виході у відставку.

Згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 р. №545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

В матеріалах справи мітиться лист Державної судової адміністрації України від 14.05.2008 року №17-2957/08, в якому зазначено, що за наслідками розгляду листа апеляційного суду Запорізької області щодо можливості призначення ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді у відставці як працюючому судді, визначено стаж роботи позивача, який може бути врахований для призначення пенсії - 20 років, до якого віднесено і період роботи позивача на посаді консультанта з судової статистики та спец роботи відділу юстиції (3 роки 9 місяців 15 днів).

За правовою позицією Верховного Суду України, визначеній в постанові від 01.07.2014 р. в справі №21-244а14, правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у відповідача підстав для неврахування зазначеного стажу при визначенні розміру довічного утримання судді у відставці ОСОБА_1, та вважає, що наявними є підстави для призначення позивачу довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004 зазначено, що незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпечення державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантування фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту.

Висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності суддів суперечить Конституції України, також покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач на час подання заяви про звільнення у відставку мала стаж роботи, який надавав їй право на звільнення з посади судді у відставку, та отримання довічного грошового утримання у розмірі 90% відсотків від заробітку судді, згідно постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року право позивача на відставку було реалізоване, відтак у відповідності до ст.. 126 Конституції України позивач набула і право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% грошового утримання судді.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції щодо визнання протиправними дій відповідача при призначення позивачу у довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 88%, із зобов'язанням здійснити перерахунок та виплачувати довічне грошове утримання у розмірі 90% від заробітку судді, який працює на відповідній посаді.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою та підстави для її зміни або скасування, в межах доводів апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись ст. 195, ст. 197, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2017 року у справі №331/1713/17 (провадження №2а/331/86/2017) - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення є сотаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: О.М. Лукманова

Суддя: Л.А. Божко