Справа № 800/54/17
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

31 травня 2017 року м. Київ П/800/54/17

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого: Штульман І.В.,

суддів: Загороднього А.Ф.,

Заїки М.М.,

Рецебуринського Ю.Й.,

Стародуба О.П.,

при секретарі: Борілло Ю.В.,

за участю:

- позивача ОСОБА_4;

- ОСОБА_5, ОСОБА_6, - представників позивача;

- ОСОБА_7, - представника відповідача;

- ОСОБА_8, - представника третіх осіб, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_4 про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо неконституційності окремих положень закону, заявленого у справі за позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя, треті особи - Спеціалізована антикорупційна прокуратура, заступник Генерального прокурора України - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницький Назар Іванович, про визнання протиправним та скасування рішення про тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 7 лютого 2017 року звернувся до Вищого адміністративного суду України із адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року № 3/0/15-17 «Про часткове задоволення клопотання заступника Генерального прокурора України про тимчасове відсторонення судді Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_4 від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності».

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 8 лютого 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі за вказаною позовною заявою, запропоновано Вищій раді юстиції в строк до 22 лютого 2017 року надати письмові заперечення проти позову та докази, які обґрунтовують заперечення. Витребувано з Вищої ради юстиції всі документи і матеріали, пов'язані з розглядом цього позову.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 23 лютого 2017 року закінчено підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду на 1400 годину 6 березня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 6 березня 2017 року продовжено строк розгляду цієї справи на один місяць до 3 квітня 2017 року, який з цієї дати був відкладений до 19 квітня 2017 року, а потім до 22 травня 2017 року.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 3 квітня 2017 року за клопотанням позивача замінив у справі відповідача - Вищу раду юстиції на Вищу раду правосуддя.

18 квітня 2017 року до суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_4 про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо неконституційності статей 57, 65, частини 4 статті 34 та частини 2 статті 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі - Закон № 1798-VIII).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 травня 2017 року ОСОБА_4 було відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання.

У судовому засіданні 31 травня 2017 року ОСОБА_4 знову звернувся до суду першої інстанції із аналогічним доповненим клопотанням про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо неконституційності статей 57, 65, частини 4 статті 34 та частини 2 статті 35 Закону № 1798-VIII.

Дане клопотання позивач мотивує тим, що 21 грудня 2016 року був прийнятий вказаний Закон, окремі норми якого, зокрема статті 57, 65, встановлюють вузьке коло підстав для оскарження рішення зазначеного колегіального органу. Однак, право на оскарження рішень органів державної влади є однією із складових права на судовий захист, яке дає можливість скасувати несправедливе, некомпетентне рішення щодо особи та поновити її права. Законодавче закріплення такого права свідчить про визнання людини в конкретній державі найвищою соціальною цінністю, адже гарантує і забезпечує її захист, у тому числі від порушень з боку держави, її органів та посадових осіб. У зв'язку з цим, таке право знайшло відображення у багатьох міжнародних актах, зокрема Загальною декларацією прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Також право на ефективний судовий захист закріплено у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) й в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13). Про особливу повагу в Україні до права людини на оскарження рішень будь-якого органу державної влади свідчить закріплення цього права в окремій нормі Основного Закону та надання йому статусу конституційного. Так, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Що стосується цієї конституційної норми, то ні в Конституції, ні в рішеннях Конституційного Суду України щодо її офіційного тлумачення немає ніяких застережень з приводу наявності чітко визначених підстав, які унеможливлюють чи уможливлюють реалізацію особою свого права на оскарження. Однак, незважаючи на це і на те, що відповідно до статті 8 Основного Закону закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, чинний Закон № 1798-VIII встановлює не передбачену Конституцією та доволі обмежену кількість підстав для оскарження рішень цього колегіального органу.

Так, зокрема відповідно до статті 57 зазначеного Закону: «Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини 6 статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків» (частина 2).

Такі ж підстави встановлені статтею 65 Закону № 1798-VIII: «Рішення Вищої ради правосуддя про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, продовження строку такого відсторонення може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків» (частина 1).

ОСОБА_4 зазначає, що зі змісту цих норм випливає, що перераховані вище підстави носять лише процедурний характер. Їх законодавче закріплення суперечить також Рішенню Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України. Також перелік підстав для оскарження, встановлений Законом № 1798-VIII, знаходиться у прямому протиріччі зі статтею 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів

або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Цій конституційній нормі кореспондує також Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 у справі про гарантії незалежності суддів. Звуження права на оскарження не допускається навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану, незважаючи на те, що настання таких обставин може бути підставою для окремих обмежень прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 64 Конституції України). Однак, відсутність визначених у Законі № 1798-VIII підстав для оскарження робить неможливим оскарження рішення з підстави порушення прав та свобод особи, якої було цілком достатньо для реалізації особою права на судовий захист до прийняття цього закону.

До того ж, встановлення переліку зазначених підстав суперечить пункту 7 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), відповідно до якої правосуддя здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом, адже Закон № 1798-VIII в частині визначення підстав для оскарження виокремлює суддів за професійною ознакою в особливу соціальну групу, яка на відміну від інших осіб може реалізовувати право на оскарження лише за наявності окреслених підстав. Зокрема, виходячи з положень пункту 11 частини 1 статті 309, частини 3 статті 407, частини 1 статті 409 Кримінального процесуального кодексу України ухвала слідчого судді про відсторонення від посади особи, яка є службовою особою правоохоронного органу, може бути скасована, якщо допущена неповнота, однобічність, неправильне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, в той час, як рішення Вищої ради юстиції про відсторонення від посади судді не може бути оскаржене з зазначених підстав.

Про цю колізію свідчить також стаття 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Отже, звуження прав за професійною ознакою, яке ми спостерігаємо у нормах Закону № 1798-VIII, вступає у серйозну суперечність з нормами Конституції в частині надання рівності всім особам.

Про неприпустимість в Українській правовій державі таких звужуючих прав людини свідчить також встановлене статтею 7 Закону № 1402-VIII право кожного на справедливий суд. Навіть із самої семантики слова «кожний» випливає, що у здійсненні права на судовий захист ніяких виключень не застосовується.

Окрім цього, зазначені норми Закону № 1798-VIII ставлять Вищу раду правосуддя в певне привілейоване становище серед інших органів, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються у конституційному порядку. Хоча, у самому Законі № 1798-VIII немає інформації щодо особливого статусу цього органу. Зате є норма, відповідно до якої статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом № 1402-VIII, що також вступає у грубий конфлікт із дійсністю.

До того ж, в статті 1711 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, не зазначено, що відкриття такого провадження можливе лише за наявності підстав, визначених Законом № 1798-VIII.

Позивач, враховуючи вищевикладене, встановлене і гарантоване Конституцією України право на звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини безпосередньо на підставі норм Конституції (стаття 8 Основного Закону України), як норм прямої дії, та керуючись частиною 5 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у своєму клопотанні повторно просить Вищий адміністративний суд України звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо неконституційності статей 57, 65, частини 4 статті 34 та частини 2 статті 35 Закону № 1798-VIII, і у зв'язку з цим зупинити провадження у даній справі до вирішення питання Верховним Судом України стосовно внесення до Конституційного Суду України відповідного подання.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали вказане клопотання ОСОБА_4

Представники відповідача та третіх осіб заперечили проти задоволення зазначеного клопотання.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши думки позивача, його представників і представників відповідача та третіх осіб, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України клопотання осіб, які беруть участь у справі, вирішуються судом негайно після того, як буде заслухана думка інших присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, про що постановляється ухвала. Ухвала суду про відмову в задоволенні клопотання не перешкоджає повторному його заявленню протягом судового розгляду справи.

Стаття 1711 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Вищої ради правосуддя, статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності якої визначає Закон № 1798-VIII.

Статтею 57 вказаного Закону врегульовано питання оскарження рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади, відповідно до якої рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини 6 статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини 6 статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини 6 статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною 2 цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя, на якому було ухвалене рішення.

Стаття 65 Закону № 1798-VIII передбачає оскарження рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя чи рішення про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, згідно якої рішення Вищої ради правосуддя про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, продовження строку такого відсторонення може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків. Оскарження рішення Вищої ради правосуддя не зупиняє його виконання.

У відповідності до частини 4 статті 34 Закону № 1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя, її органів ухвалюється відкритим голосуванням, якщо інше не визначено цим Законом.

Згідно частини 2 статті 35 зазначеного Закону порядок та підстави оскарження рішення Вищої ради правосуддя визначаються законом. Підстави оскарження окремих рішень Вищої ради правосуддя визначаються цим Законом.

За приписами частини 5 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

На даній стадії розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення про тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у колегії суддів Вищого адміністративного суду України не виникає сумнівів щодо конституційності статей 57, 65, частини 4 статті 34 та частини 2 статті 35 Закону № 1798-VIII, а тому підстав для задоволення клопотання позивача про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо неконституційності вказаних положень закону немає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 133, 165, 167, 1711 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо неконституційності окремих положень закону, заявленого у справі за позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя, треті особи - Спеціалізована антикорупційна прокуратура, заступник Генерального прокурора України - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницький Назар Іванович, про визнання протиправним та скасування рішення про тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя - відмовити.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Загородній А.Ф.

Заїка М.М.

Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.