Справа № 524/6383/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року м. Київ К/800/10901/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради міста Кременчука Полтавської області про визнання відмови протиправно, зобов'язання надати частину відпустки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2014 року, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до виконавчого комітету Автозаводської районної ради міста Кременчука Полтавської області (далі - виконком) в якому просив: визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у наданні йому частини відпустки терміном 5 календарних днів з 22 по 26 липня 2013 року за його заявою від 10 липня цього ж року (далі - спірна відпустка); визнати незаконною відповідь виконкому за підписом заступника голови районної ради Добрунова В.В. від 16 липня 2013 року; зобов'язати відповідача надати йому спірну відпустку.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що відмова відповідача у наданні йому спірної відпустки не ґрунтується на вимогах закону, порушує його права, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що виконком, відмовляючи у наданні позивачу спірної відпустки діяв у відповідності до вимог чинного, у період спірних правовідносин, законодавства, а відтак прав позивача не порушив.

Судами встановлено, що розпорядженням голови Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області (далі - Рада) від 27 грудня 2012 року № 124-0 позивача призначено з 2 січня 2013 року на посаду начальника юридичної служби виконкому.

Відповідно до графіку відпусток працівників виконкому на 2013 рік позивачу встановлено основну відпустку тривалістю 30 календарних днів з 1 липня 2013 року.

10 липня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до заступника голови Ради із заявою про надання йому частини основної щорічної відпустки терміном 5 календарних днів з 22 по 26 липня 2013 року.

З відповіді заступника голови Ради Добрунова В.В. від 16 липня 2013 року вбачається, що ОСОБА_4 відмовлено в наданні відпустки у цей період, оскільки він не звернувся з відповідною заявою за два тижні до визначеного графіком відпусток терміну і надання відпустки не в раніше обумовлений період може несприятливо вплинути на нормальний хід роботи установи.

Крім того, встановлено, що у зв'язку з сімейними обставинами позивачу двічі з 25 березня та з червня 2013 року надавалися відпустки частинами по п'ять календарних днів кожна відповідно поданих ним заяв.

Одночасно, розпорядженням заступника голови Ради від 19 липня 2013 № 66-0 року ОСОБА_4 звільнено з 31 липня цього ж року з займаної ним посади за власним бажанням. Щорічна відпустка використана по 1 серпня 2013 року.

Так, за змістом статей 1, 2 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР, в редакції періоду спірних правовідносин) державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Статтею 45 Конституції України закріплено право кожного, хто працює на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Таке право закріплене і у статті 2 Кодексу законів про працю України, де зазначено, що працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки.

За приписами статей 74, 75 Кодексу законів про працю України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Порядок і умови надання щорічних відпусток визначено статтею 79 Кодексу законів про працю України, частинами 4-6 якої передбачено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Аналогічні положення щодо порядку надання та тривалості основної щорічної відпустки закріплено і в статтях 10, 12 Закону № 504/96-ВР, згідно з приписами яких черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Комплексний аналіз наведених положень законодавства дає підстави колегії суддів для висновку, що при визначенні конкретного періоду надання щорічної відпустки у межах, установлених графіком, повинні бути враховані інтереси виробництва, особисті інтереси працівника та можливості його відпочинку, для чого законом передбачено погодження такого періоду з власником або уповноваженим ним органом. При цьому, тривалість основної безперервної частини щорічної відпустки, у межах графіку, повинна становити не менше 14 календарних днів, а решта днів може бути поділена на частини будь-якої тривалості на прохання працівника, але також за погодженням з власником або уповноваженим ним органом і врахуванням інтересів виробництва, особистих інтересів працівника.

У даному випадку, як правильно встановлено судами, позивач двічі протягом 2013 року скористався своїм правом на відпочинок, використавши частину основної щорічної відпустки (загалом 10 календарних днів) поза межами графіку.

Разом з тим, ОСОБА_4 узгоджуючи з відповідачем тривалість конкретного періоду надання йому щорічної відпустки у межах, установлених графіком, повинен був визначити основну безперервну її частину, яка становитиме не менше 14 календарних днів і за таких умов мав би право на поділ решти невикористаної частини відпустки на частини будь-якої тривалості.

Окрім цього, позивач просив про відпустку з 22 по 26 липня 2013 року, а згідно погодженого з виконкомом графіку період надання щорічної відпустки закінчувався 30 липня цього ж року, що унеможливлювало надання, у межах графіку, основної безперервної її частини тривалістю не менше 14 календарних днів.

Водночас, відмова відповідача у наданні позивачу спірної відпустки обумовлена, крім іншого, врахуванням інтересів виробництва, що прямо передбачено вищевказаними нормами Закону № 504/96-ВР і Кодексу законів про працю України.

Таким чином, відповідач, правомірно відмовив позивачу у погодженні тривалості спірної відпустки визначеної ОСОБА_4, про що правильно зазначили і суди попередніх інстанцій.

Також, суди першої та апеляційної інстанцій правильно вказали на відсутність правових підстав для задоволення решти позовних вимог, оскільки позивач, на час розгляду справи, не перебував у трудових відносинах з виконкомом, а оскаржувана ним відповідь заступника голови Ради Добрунова В.В. від 16 липня 2013 року не є рішенням суб'єкта владних повноважень, що згідно статей 2, 6 і 17 Кодексу адміністративного судочинства України виключає можливість оскарження такої.

Ураховуючи наведене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову відповідають дійсним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновку не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених у цій справі.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: М.І. Мойсюк

Я.Л. Іваненко

Ю.К. Черпак