Справа № 805/1428/17-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Козаченко А.В.
Суддя-доповідач - Компанієць І.Д.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року справа №805/1428/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Компанієць І.Д., суддів Сухарька М.Г., Ястребової Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі № 805/1428/17-а за позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач просив:

зобов'язати ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити йому, судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у відставці, за рахунок коштів Державного бюджету України вихідну допомогу у зв'язку з виходом у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою з індексацією нарахованої суми;

зобов'язати Державну казначейську службу України та Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів ТУ ДСА України у Донецькій області для нарахування та виплати ОСОБА_3 вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, з індексацією нарахованої суми;

зобов'язати Державну казначейську службу України та Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області здійснити безспірне списання коштів державного бюджету на підставі постанову суду для нарахування та виплати ОСОБА_3 вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, з індексацією нарахованої суми.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 17.03.1993 року по 27.09.2016 року працював суддею Красноармійського міськрайонного суду Донецької області на посаді Голови суду.

Відповідно постанови ВРУ від 08.09.2016 року "Про звільнення суддів" наказом Голови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області № 07-к/г від 27.09.2016 року позивач був звільнений із займаної посади у зв'язку із виходом у відставку згідно п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, проте вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою не отримав.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати спірне рішення, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що за суддею який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеження соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами, оскільки зміст та обсяг досягнутого рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за приписами п. 2 ч. 1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_3 з 17.03.1993 року по 27.09.2016 року працював суддею Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515 позивача звільнено з посади судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у зв'язку із виходом у відставку.

Наказом голови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27.09.2016 року № 07-к/г позивач був відрахований зі штату зазначеного суду.

27.08.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату вихідної грошової допомоги судді, який вийшов у відставку.

Листом від 17.02.2017 року № 05-222/17 Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області повідомило позивача, що на час прийняття рішення про звільнення ОСОБА_3 з посади судді ст. 136 закону України "Про судоустрій і статус суддів", що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність, у зв'язку з чим вихідна допомога виплаті не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату звільнення позивача з посади були відсутні передбачені законом підстави для виплати йому вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку.

Судова колегія погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Відповідно до статті 43 Законом України «Про статус суддів», який втратив чинність 01.01.2011 року, було передбачено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Також, положеннями ч. 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції Закону №887-VII від 14.03.2014, яка набрала чинності 19.03.2014, було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, п. 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI та виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 01 квітня 2014 року.

Так, внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними та неконституційними не визнавались.

При цьому, вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Так, на час прийняття Верховною Радою України 08.09.2016 року постанови про звільнення позивача законодавством не було передбачено суб'єктивного права судді у відставці на отримання вихідної допомоги, як і не визначено підстав, порядку реалізації та обов'язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

Апелянт посилається на те, що право на відставку було набуте ним ще у 2006 році і з цього моменту він отримав право на виплату вихідної допомоги, яке було гарантоване частиною третьою ст. 43 Закону України «Про статус суддів», відповідно, подальші зміни у законодавстві не можуть позбавляти набутого права.

Проте, колегія суддів вважає такі доводи помилковими, з огляду на те, що зазначеним законодавчим положенням було прямо визначено, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку.

Оскільки позивач у 2006 році набув зазначене право, але його не реалізував, то підстави для застосування до спірних відносин ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» відсутні.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

У рішенні від 03.06.2014 року у справі «Великода проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Так, у вказаному вище рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на день припинення повноважень позивача як судді були відсутні законодавчі акти, які б надавали право останньому на отримання вихідної допомоги, а тому відповідач при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяв з дотриманням вимог.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі № 805/1428/17-а - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі № 805/1428/17-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду у письмовому провадженні набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Суддя-доповідач І.Д. Компанієць

Судді М.Г. Сухарьок

Л.В. Ястребова