Справа № 333/582/17(2-а/333/73/17)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

08 червня 2017 рокусправа № 333/582/17(2-а/333/73/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2017 року по справі № 333/582/2017 (№ 2-а/333/73/17) за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії та розпорядження відповідача № 895409 від 22.12.2016 року щодо розгляду заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80 % від заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та визначення стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді без врахування періодів роботи на посадах стажиста прокуратури, помічника прокурора та строку військової служби;

- зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи на посаді судді - 20 років 22 дні - період роботи стажиста на вакантній посаді помічника прокурора Комунарського району м. Запоріжжя ( з 30.06.1994 року по 20.07.1995 року - 1 рік 20 днів), період роботи на посаді помічника прокурора Комунарського району району м. Запоріжжя (з 21.07.1995 року по 18.11.1996 року - 1 рік 3 місяці 27 днів) та строк проходження служби у Збройних Силах (з 01.08.1973 року по 22.09.1977 року - 4 роки 1 місяць 22 дні), що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання..

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано дії управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя щодо не зарахування до стажу судді Бондар Михайлу Сергійовичу, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоду роботи на посадах стажиста прокуратури, помічника прокурора та строку проходження військової служби у Збройних Силах - протиправними.

Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя зарахувати до стажу судді Бондар Михайлу Сергійовичу період проходження військової служби у Збройних Силах -з 01.08.1973 року по 22.09.1977 року, період роботи на вакантній посаді стажиста помічника прокурора Комунарського району міста Запоріжжя - з 30.06.1994 року по 20.07.1995 року, період роботи на посаді помічника прокурора Комунарського району міста Запоріжжя з 21.07.1995 року по 18.11.1996 року.

Зобов'язано призначити ОСОБА_1, як судді у відставці, щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 % суддівської винагороди, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та виплатити різницю розміру з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 13.12.20216 року.

Вирішено питання про судові витрати.

На підставі ч.1 ст.256 КАС України допущено негайне виконання постанови.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що стаж роботи позивача на посадах, які дають право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 20 років та 22 дні і лише за кожний повний рік роботи саме на посаді судді понад 20 років, розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2 % заробітку. При цьому періоди роботи в органах прокуратури та служба у Збройних Силах не враховується при визначенні відсотка заробітної плати судді при призначенні довічного грошового утримання. Зазначено, що судовий збір за приписами ст. 94 КАС України має відшкодовуватись з державного бюджету саме органами Казначейства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 22.11.1996 року працював на посаді судді Комунарського району м. Запоріжжі, а з 18.03.2002 року по 08.12.2016 року суддею апеляційного суду Запорізької області.

Загальний стаж роботи на посаді судді становить 20 років та 22 дні, що сторонами не заперечується.

Рішенням Вищої Ради Юстиції від 08 грудня 2016 року № 3041/о/15-16 було звільнено ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.12-13).

13.12.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.9-10).

Розпорядженням відповідача № 895409 від 22.12.2016 року ОСОБА_1 призначено грошове щомісячне довічне утримання судді у відставці у розмірі 80 % заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді.

При цьому до стажу роботи судді, який дає право на отримання щомісячного довічного утримання судді у відставці, відповідачем не було включено періоди роботи позивача на посадах стажиста помічника прокурора, помічника прокурора та строк військової служби у Збройних силах.

Визнання протиправними дій щодо не включення періодів роботи позивача на посадах стажиста помічника прокурора, помічника прокурора та строк військової служби у Збройних силах до стажу роботи судді, який дає право на отримання щомісячного довічного утримання судді у відставці та зобов'язання вчинити такі дії і було предметом судового розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 80 % від суддівської винагороди, виходячи лише зі стажу роботи на посадах судді без врахування строку проходження ним військової служби та строку роботи ним на посадах стажиста помічника прокурора, помічника прокурора, є неправомірними.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

В рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 розділу 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", ст. 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) також зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

На час звільнення позивача у відставку був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), ст. 120 даного Закону передбачає, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

У відповідності до положень ч.1 ст. 135 Закону № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною 3 статті 141 Закону № 2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №1-8/2016, визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (редакція до 28.03.2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 4 статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ, який діяв на день набрання чинності Законом № 2453-VI від 07.07.2010 року, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 р. № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Отже, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частина 6 статті 47 вказаного Закону).

Відповідно до запису у трудовій книжці НОМЕР_1 виданої на ім'я ОСОБА_1 з 01.08.1973 року по 22.09.1977 року останній проходив службу у Збройних Силах, з 30.06.1994 року по 20.07.1995 року працював на вакантній посаді стажиста помічника прокурора Комунарського району міста Запоріжжя, з 21.07.1995 року по 18.11.1996 року - працював на посаді помічника прокурора Комунарського району міста Запоріжжя (а.с.16).

При цьому слід зазначити, що у відповідності до постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2011 року у справі № 2а-8201/10/0870 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України та апеляційного суду Запорізької області про зарахування до стажу роботи, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання, періоду роботи на посаді стажиста на вакантній посаді помічника прокурора та виплату щомісячного довічного утримання, було визначено необхідність зарахування періодів з 01.08.1973 року по 22.09.1977 року (проходження ОСОБА_1 служби у Збройних Силах), з 30.06.1994 року по 20.07.1995 року (робота на вакантній посаді стажиста помічника прокурора Комунарського району міста Запоріжжя), з 21.07.1995 року по 18.11.1996 року - (робота на посаді помічника прокурора Комунарського району міста Запоріжжя) (а.с.25-25).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З приводу посилань заявника апеляційної скарги на невірний розподіл судом першої інстанції судових витрат, які, на думку пенсійного органу, мають бути відшкодовані казначейством, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Заявник апеляційної скарги не має зауважень до суми судових витрат, які підлягають стягненню, що визначено судом першої інстанції, однак посилається на Порядок виконання рішення про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначається Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 за № 845).

З аналізу вищенаведеного слідує, що у відповідності до приписів ст. 94 КАС України стягнення судових витрат має здійснюватися саме за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, і саме він має зазначатися в рішенні, в той час, як подальше стягнення таких коштів має відбуватися з урахуванням приписів Порядку № 845 органами казначейства.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, слід врахувати строк проходження позивачем військової служби та строк роботи на посадах помічника прокурора та стажиста помічника прокурора та вірно розподілив судові витрати по справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.ст.200, 205,206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя - залишити без задоволення.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2017 року по справі № 333/582/2017 (№ 2-а/333/73/17) - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та у відповідності до приписів ч. 10 ст. 183-2 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко