Справа № 816/719/17
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 червня 2017 рокум. ПолтаваСправа №816/719/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Колодяжного Д.В.

та представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача - Гонжак К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (надалі - позивач, ОСОБА_3.) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, у якому просив:

визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, викладену у листі від 26.04.2017 №4676/6-17, у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 38,6958 га із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Красненської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за межами населених пунктів;

зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області затвердити ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 38,6958 га із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Красненської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за межами населених пунктів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на протиправність відмови відповідача у затвердженні проекту землеустрою, що мотивована посиланням на закінчення терміну дії дозволу на виготовлення землевпорядної документації. Зазначив, що чинним законодавством не передбачено терміну дії дозволу на виготовлення документації із землеустрою.

Відповідач позов не визнав, у письмових запереченнях представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. При цьому зазначила, що пунктом 4 розпорядження голови Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області від 01.06.2011 №193 "Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства" передбачено термін дії дозволу на виготовлення землевпорядної документації один рік. А оскільки із клопотання про затвердження документації із землеустрою позивач звернувся після закінчення вказаного терміну, вважала оспорювану відмову правомірною.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

На підставі розпорядження голови Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області від 01.06.2011 №193 "Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства" гр. ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель запасу для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Красненської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області /а.с. 23/.

Відповідний проект землеустрою розроблено Кобеляцьким районним виробничим відділом Полтавської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" Державного комітету України із земельних ресурсів у 2013 році /а.с. 12-50/.

13.04.2017 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області із клопотанням про затвердження проекту землеустрою /а.с. 60/.

Листом від 26.04.2017 №4676/6-17 відповідач повідомив, що пунктом 4 розпорядження голови Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області від 01.06.2011 №193 передбачено термін дії дозволу на виготовлення землевпорядної документації один рік. Оскільки термін дії дозволу на виготовлення землевпорядної документації закінчився, позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою /а.с. 61/.

Не погодившись з такою відповіддю суб'єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Питання набуття права власності чи користування на земельні ділянки державної або комунальної власності урегульовано Земельним кодексом України.

Пунктом "а" частини третьої статті 22 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

За змістом частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Як визначено пунктом "а" частини третьої статті 122 Земельного кодексу України (у редакції, що була чинною до 01.01.2013) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання.

А відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Отже, до 01.01.2013 рішення про передачу земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення у користування приймалось районними державними адміністраціями на підставі відповідного клопотання зацікавленої особи та відповідно до розробленої такою особою документації із землеустрою.

Разом з цим, Законом України від 06.09.2012 №5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", що набув чинності з 01.01.2013, статтю 123 Земельного кодексу України викладено у новій редакції. Зокрема, частиною четвертою згаданої статті передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 №333 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за №1391/29521, визначено, що Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Таким чином, з 01.01.2013 право розпорядження землями державної власності перейшло до Держгеокадастру та його територіальних органів.

Згідно з частиною першою статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Суд зауважує, що даний спір стосується здійснення суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій (контрольних функцій) щодо розпорядження землями державної власності, які делеговані відповідачу саме державою через Кабінет Міністрів України, шляхом затвердження Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, яким визначені повноваження останнього. А тому, суд дійшов висновку, що оскільки повноваження суб'єкту владних повноважень - Держгеокадастру надані державою через Кабінет міністрів України, а у справі відсутній спір між позивачем та третіми особами щодо земельної ділянки, дану справу належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою є доводи відповідача про закінчення терміну дії дозволу на виготовлення землевпорядної документації.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.

Відповідно до частини тринадцятої статті 123 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Суд зазначає, що ні на дату видачі головою Кобеляцької райдержадміністрації розпорядження від 01.06.2011 №193, а ні на дату розгляду клопотання позивача від 13.04.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області Земельний кодекс України не визначав терміну дії дозволу на виготовлення землевпорядної документації.

Відповідна правова норма містилась у статті 151 Земельного кодексу України та була внесена до вказаного Кодексу на підставі Закону України від 16.09.2008 №509-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо сприяння будівництву".

Так, частиною одинадцятою статті 151 Земельного кодексу України у редакції названого Закону було визначено, що строк дії дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимог щодо її відведення становить один рік і може бути продовжено одноразово на такий самий строк. У разі якщо протягом встановленого строку проект відведення земельної ділянки не подано на затвердження до відповідного органу, дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимоги щодо її відведення вважаються анульованими.

Однак, Законом України від 05.11.2009 №1702-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття права власності на землю" статтю 151 Земельного кодексу України було викладено у новій редакції, а зазначена вище норма втратила чинність з 10.12.2009.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача щодо безпідставності посилань відповідача на положення розпорядження голови Кобеляцької райдержадміністрації від 01.06.2011 №193 щодо терміну дії дозволу на виготовлення проекту землеустрою, оскільки жодним чинним на дату видачі вказаного розпорядження нормативно-правовим актом України не було визначено необхідності встановлення такого терміну.

А оскільки лист Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26.04.2017 №4676/6-17 не містить посилань на інші недоліки проекту землеустрою, що в силу наведених вище положень частини тринадцятої статті 123 Земельного кодексу України, є виключними підставами для відмови у його затвердженні, суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у затвердженні проекту землеустрою.

Таким чином, позов в даній частині належить задовольнити.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою, суд виходить з такого.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В силу положень пункту 2 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

А відповідно до пункту 3 частини другої статті 162 названого Кодексу, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання органу державної влади прийняти рішення, і це прямо передбачено наведеними вище положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідності їх відновлення.

Порушення права пов'язано з позбавленням особи можливості здійснювати (реалізувати) свої права повністю або частково, що є підставою для звернення такої особи за захистом своїх прав до суду із застосуванням відповідних способів захисту.

Зміст поняття "охоронюваний законом інтерес" розкрито у Рішенні Конституційного суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004, відповідно до якого дане поняття потрібно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов'язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов'язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов'язок розв'язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Крім того, зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується".

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

А відповідно до частин першої, другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З приводу посилань відповідача на те, що прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою є дискреційним повноваженням Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, а тому суд не може втручатись у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень, суд звертає увагу на таке.

Дискреційними є повноваження державних органів обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку дійсно суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде легітимним (законним).

У спірних відносинах дискреційне повноваження відповідача полягає у наявності в останнього обов'язку здійснити перевірку поданого позивачем проекту землеустрою на відповідність вимогам закону.

Так, відповідно до частини шостої статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

При цьому частиною тринадцятою наведеної статті визначено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Таким чином, відповідач у двотижневий строк мав здійснити перевірку клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою та у разі його відповідності вимогам закону прийняти позитивне рішення. Водночас у разі невідповідності поданого позивачем проекту землеустрою вимогам закону відповідач мав надати мотивовану відмову. При цьому суд зауважує, що виключні підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою визначені у законі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

"На підставі" означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

"У спосіб" означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Отже, суб'єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені законом, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у який він здійснює ці повноваження. Розширене тлумачення суб'єктом владних повноважень способів здійснення своїх повноважень не допускається.

З огляду на викладене, відповідач позбавлений можливості на власний розсуд тлумачити підстави для відмови у затвердженні землевпорядної документації.

Як встановлено судом вище, лист Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26.04.2017 №4676/6-17 не містить обґрунтованих підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою.

Отже, відповідач виконав своє дискреційне повноваження щодо перевірки клопотання позивача та за результатами його розгляду надав відмову, що судом визнана немотивованою.

Невиконання суб'єктом владних повноважень визначених законом обов'язків є підставою для твердження про допущення таким суб'єктом неправомірної бездіяльності. Однак, наведена обставина не може бути визнана судом у якості достатньої підстави для зобов'язання відповідача здійснити повторну перевірку наданої позивачем документації із землеустрою, адже в силу положень закону така перевірка здійснюється відповідачем один раз, за її результатами відповідач має прийняти обґрунтоване рішення про затвердження проекту землеустрою чи про відмову в його затвердженні.

Натомість суд витребував та дослідив у судовому засіданні оригінал проекту землеустрою, за результатами чого встановив, що даний проект відповідає вимогам статті 50 Закону України "Про землеустрій". Копію проекту землеустрою залучено до матеріалів справи /а.с. 76-105/.

Проект землеустрою погоджено у відділі Держземагентства у Кобеляцькому районі Полтавської області /а.с. 104/.

Відомості про земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 внесені до Державного земельного кадастру, цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства, що відповідає намірам позивача /а.с. 51, 67/.

Зі змісту висновку Районної професійної комісії з питань створення фермерських господарств Кобеляцької районної ради Полтавської області від 29.04.2011 судом встановлено, що позивач відповідає вимогам щодо підстав створення фермерського господарства, визначеним Законом України "Про фермерське господарство" /а.с. 81/.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що бажана земельна ділянка не передана у власність чи користування третім особам, а також, що відносно такої земельної ділянки відсутні заяви та клопотання третіх осіб про відведення її у власність або користування.

Спір між позивачем та третіми особами щодо цивільних прав на вказану земельну ділянку відсутній.

Статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" у редакції Закону України від 31.03.2016 №1067-VIII "Про внесення змін до Закону України "Про фермерське господарство" щодо стимулювання створення та діяльності сімейних фермерських господарств" визначено, що надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Відповідно до частини десятої статті 123 Земельного кодексу України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_3 повністю.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, викладену у листі від 26.04.2017 №4676/6-17, у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 38,6958 га із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Красненської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за межами населених пунктів.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області затвердити ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 38,6958 га із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Красненської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за межами населених пунктів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області () на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1280,00 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 червня 2017 року.

Суддя О.О. Кукоба