Справа № 805/499/17-а
Суддя: Васильєва Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Алябєв І.Г.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року справа №805/499/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Васильєвої І.А., суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року у справі № 805/499/17-а (головуючий І інстанції Алябєв І.Г.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради про визнання протиправними дій та стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради, в якому з урахуванням уточнень до позову просив, визнати протиправними дії відповідача в частині неповної сплати витрат по перевезенню пільгової категорії громадян в міському пасажирському транспорті за рахунок субвенцій з Державного бюджету за період з січня по грудень 2015 року; стягнути з відповідача на користь позивача витрат по перевезенню пільгової категорії громадян в міському пасажирському транспорті за рахунок субвенцій з Державного бюджету за період з січня по грудень 2015 року включно в сумі 65897,28 грн. (а.с.4-8, 30).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року позовні вимоги задоволено. Суд першої інстанції визнав протиправним дії Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради щодо неповної сплати витрат по перевезенню пільгової категорії громадян в міському пасажирському транспорті за рахунок субвенцій з Державного бюджету за період з січня по грудень 2015 року; стягнув з Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 суму витрат по перевезенню пільгової категорії громадян в міському пасажирському транспорті за рахунок субвенцій з Державного бюджету за період з січня по грудень 2015 року у розмірі 65897 гривень 28 копійок; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 суму витрат зі сплати судового збору у розмірі 2258 гривень 98 копійок (а.с.53-55).

Відповідач, не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи (а.с.64-66).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом необґрунтовано було поновлено зупинено провадження у справі. Судом не надано належної оцінки, що розслідування кримінального провадження № 0001752 від 16.10.2015 року за ч.1 ст.190 КК України, які є вирішальними для правильного вирішення справи, ще триває. Також, судом не враховано, що між сторонами укладено договір , а тому за приписами ч. 2 ст. 157 КАС України, ст. 12 ГПК України дані правовідносини відносяться до господарського суду. Крім того, апелянт посилається на п.2.1 договору, а саме відшкодування витрат здійснюється в межах бюджетних призначень.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

ОСОБА_3, зареєстрований як фізична особа підприємець (а.с.11).

Відповідно до ліцензії серії АД № 033802, виданої Головною державною інспекцією на автомобільному транспорті 27 квітня 2012 року здійснює надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом. Відповідно до ліцензійної картки серії АА № 755562 строк дії ліцензії необмежений (а.с.12-13).

15 січня 2015 року між позивачем та Департаментом (головним розпорядником) укладено договір на фінансування витрат по перевезенню пільгової категорії громадян в міському пасажирському транспорті № 25 (а.с.21-22).

З урахуванням додаткової угоди до вказаного договору, строк дії Договору визначений з 1 січня 2015 року до 31 грудня 2015 року (а.с.24).

Відповідно до п.1.1 Договору, предметом договору є відшкодування витрат за рахунок субвенцій з Державного бюджету, за надані послуги з перевезення пільгової категорії громадян, що визначені статтею 102 Бюджетного кодексу України, на маршрутах міського сполучення, на підставі отриманих розрахунків.

Згідно п.2.1, 2.2, 2.4 Договору, фінансування компенсаційних виплат за перевезення окремих категорій громадян проводиться в межах затверджених бюджетних асигнувань за подані Виконавцем послуги перевезення пільгової категорії громадян. Головний розпорядник коштів приймає бюджетні зобовязання і здійснює витрати тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Фінансування Головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з державного бюджету, та перераховуються на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 5-ти банківських днів з дня їх надходження.

За пунктом 3.5 Договору, Головний розпорядник коштів зобовязаний, зокрема, своєчасно, згідно пп.2.4 даного Договору, проводити розрахунки за надані послуги по перевезенню пільгової категорії громадян за рахунок коштів державного бюджету, по мірі їх надходження.

Здійснення позивачем діяльності щодо надання послуг з перевезення пасажирів підтверджено матеріалами справи, зокрема договорами № 169 від 16 липня 2010 року, № 166 від 11 травня 2010 року, № 99 від 22 травня 2015 року (а.с.14-20).

В матеріалах справи наявний акт звіряння заборгованості, який підписаний обома сторонами.

Між позивачем та відповідачем було складено акт звірення заборгованості, за результатами звірки встановлено:

за даними розпорядник: станом на 01 січня 2015 року заборгованість відсутня; за 12 місяців 2015 року нараховано суму, що підлягає компенсації у розмірі 207910,65 гривень, сплачено 142013,40 гривень; заборгованість станом на 01.01.2016 року становить 65897,28 гривень.

за даними підприємства: станом на 01 січня 2015 року заборгованість відсутня; за 12 місяців 2015 року сума, що підлягає компенсації у розмірі 1635789,39 гривень, отримана 142013,40 гривень; заборгованість станом на 01.01.2016 року становить 1493775,99 гривень (а.с25-26).

Зі змісту заперечень вбачається, що Департамент визнає наявність заборгованості.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач неналежно виконував свої зобовязання за договором та не виконав свої зобовязання перед позивачем щодо компенсації йому відповідних збитків.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року № 2344-ІІІ.

Спірні відносини стосуються відносин автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, які врегульовані ст. ст. 11, 29, 31 Закону України "Про автомобільний транспорт".

За змістом вимог зазначеного Закону відносини автомобільного перевізника з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором. Надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту, до яких віднесені послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування на пільгових умовах відповідно до законодавства, здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб.

Договір має містити, зокрема, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Відповідно до зазначених вимог Закону, матеріали справи не містять доказів визначення сторонами обсягу державного замовлення на перевезення пасажирів на пільгових умовах та погодження розміру компенсації витрат позивача внаслідок перевезення пільгових пасажирів.

За приписами ст. ст. 89, 102 Бюджетного кодексу України, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян є видатками районних бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення, що фінансуються за рахунок субвенцій з Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок компенсації витрат на перевезення пільгових категорій пасажирів врегульовано Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256.

За змістом даного Порядку головними розпорядниками цих коштів є керівники структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (пункт 3 Порядку).

Таким чином, виходячи з зазначених вимог чинного законодавства, головним розпорядником бюджетних коштів на виплату компенсації витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у даному випадку є відповідач.

За пунктом 2 Порядку, фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

За змістом п. 8 Порядку, отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків.

Головні розпорядники коштів у п'ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг та ведуть облік за видами пільг ветеранам війни і праці, допомоги сім'ям додаткових виплат населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг, компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, а також персоніфікований облік їх отримувачів.

За п.4 Порядку, перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Частинами 1, 3 та 4 статті 48 БК передбачено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобовязань минулих років, довгострокових зобовязань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України. Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобовязання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобовязання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що загальний обсяг виплат з місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, не може перевищувати розміру затверджених субвенцій.

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2015 року з січня по грудень позивачем було надано документи за надані пільги з перевезення окремих категорій громадян автомобільним транспортом для відшкодування на загальну суму 207910,65 грн. Відповідачем відшкодовано за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом на здійснення державних програм соціального захисту протягом 2015 року 142013,28 грн.

Таким чином, відповідач належним чином виконав свої зобовязання в межах затверджених субвенцій.

Також, згідно змісту укладених договорів між сторонами, відповідач зобовязаний проводити розрахунки за рахунок коштів державного бюджету, по мірі їх надходження (п.3.5 Договору). При цьому за Договором, фінансування компенсаційних виплат за перевезення проводиться в межах затверджених бюджетних асигнувань та відповідач здійснює витрати тільки в межах бюджетних асигнувань. Тобто, обовязок щодо безпосередньої оплати таких витрат, у відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідач на підставі поданих актів звіряння надання послуг з пільгового перевезення пасажирів, у межах фінансування з державного бюджету здійснює компенсації за таке перевезення. Відповідачем не заперечується наявність заборгованості за 2015 рік яка становить на 01.01.2016 року - 65897,28 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана позиція апеляційного суду, також узгоджується рішенням Верховного Суду України, а саме постановою від 13 вересня 2016 року у справі №21-5853а15.

Стосовно посилання апелянта на розслідування кримінального провадження № 0001752 від 16.10.2015 року за ч.1 ст.190 КК України, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги у даній справі стосуються заборгованості з відшкодування витрат за надані пільги з перевезення окремих категорій громадян автомобільним транспортом яка не заперечується та визнана відповідачем.

Щодо посилання апелянта на непідсудність зазначеної справи адміністративному суду, колегія суддів зазначає, що у даному випадку позивачем було заявлено вимоги до субєкта владних повноважень про визнання протиправними його дій щодо невиконання вимог законодавства в частині неповної сплати витрат та стягнення цих витрат. Отже, позивачем заявлені позовні вимоги, які повязані між собою та підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства за приписами ст.. 17 КАС України.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми процесуального та матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року у справі № 805/499/17-а, задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року у справі № 805/499/17-а, - скасувати.

Відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради про визнання протиправними дій та стягнення боргу.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: І.А.Васильєва

Судді: А.В. Гайдар

ОСОБА_4