Справа № 814/2098/16
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2098/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся з позовом до Головного управління Національній поліції України в Миколаївській області (далі - відповідач, ГУНП у Миколаївській області) про визнання протиправним та скасування наказу ГУНП №264 о/с від 19.09.2016 року про звільнення його з поліції, поновлення на посаді інспектора Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ГУНП в Миколаївській області не проводиться реорганізація або скорочення штатів. В штаті ГУНП є багато вакансій, проте під час вирішення питання про звільнення позивача, йому не було запропоновано жодну з них, що на думку позивача, суперечить вимогам ст.68 Закону України "Про Національну поліцію", ст.49-2 КЗпПУ.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 264 о/с від 19.09.2016 Головного управління Національної поліції в Миколаївській області в частині звільнення старшого сержанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію".

Поновлено старшого сержанта поліції ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з 20.09.2016 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19.09.2016 року по 19.12.2016 року у сумі 6573,13 гривень (шість тисяч п'ятсот сімдесят три гривні 13 коп.), без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за один місяць в розмірі 3320,56 гривень (три тисячі триста двадцять гривень 56 коп.).

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 3320,56 гривень допущена до негайного виконання.

В апеляційній скарзі, ГУНП у Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року - скасувати та винести нову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 1 о/с від 07.11.2015 року, відповідно до п. п. 9, 12 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію", ОСОБА_1 призначено на посаду інспектор патрульної служби Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, присвоєно звання старшого сержанту поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 53 о/с від 24.03.2016 року позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до п.5 ч.1 ст.77 (через службову невідповідність) Закону України "Про Національну поліцію".

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.07.2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 року, наказ № 53 о/с від 24.03.2016 року скасовано та поновлено позивача на посаді (справа № 814/750/16).

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 184 о/с від 15.07.2016 року, на підставі постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.07.2016 року, скасовано пункт наказу ГУНП в Миколаївській області № 53 о/с від 24.03.2016 в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.5 ч.1 ст.77 (через службову невідповідність) Закону України "Про Національну поліцію" та поновлено позивача на посаді.

19.07.2016 року позивача письмово попереджено про наступне звільнення з роз'ясненням положення ст.49-2 Кодексу Законів про працю України.

19.09.2016 року наказом начальника ГУНП в Миколаївській області №264 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.4 Закону України "Про Національну поліцію" у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що посада, яку займав позивач, фактично не була скорочена. Також суд першої інстанції посилався на те, що позивачу не були запропоновані вакантні посади у встановленому законом порядку. Крім того, висновкам атестаційної комісії, які стали підставою для відмови позивачу в прийомі на службу у постійному штаті національної поліції України, було надано оцінку в мотивувальній частині постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.07.2016 року по справі №814/750/16, як протиправним.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон).

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Приписи ст. 3 Закону визначають, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Зі змісту ст. 17 Закону випливає, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно ч. 1 ст. 49 вказаного Закону на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Частина 1 статті 48 Закону України «Про Національну поліцію» регламентує, що призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону, відповідно до частини 1 якої призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

При цьому, як вірно звернув увагу Миколаївській окружний адміністративний суд, відповідно до п. п. 9, 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Працівникам міліції, які у визначеному цим Законом порядку прийняті на службу до поліції, наказами про призначення на відповідні посади одночасно присвоюються відповідні спеціальні звання поліції відповідно до встановленої схеми співвідношення спеціальних звань.

Як було встановлено раніше, на підставі заяви ОСОБА_1 Наказом Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області № 1 о/с від 07.11.2015 року "По особовому складу" відповідно до п. п. 9,12 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" призначено прибулих з Міністерства внутрішніх справ з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування з 07.11.2015 ОСОБА_1, який мав спеціальне звання старший сержант поліції, інспектор патрульної служби Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, присвоїв йому звання старший сержант поліції.

Відповідно до ст. 58 Закону призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до Закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту.

Тобто, призначення позивача на посаду інспектора Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області здійснювалося безстроково, оскільки у відповідному наказі іншого не вказано. Крім того, зі змісту витягу з наказу ГУ НП в Миколаївській області від 15.07.2016 року №184 о/с, яким позивача поновлено на займаній посаді на підставі судового рішення, не вбачається, що таке поновлення здійснювалося на строковій основі.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

У зв'язку з цим ОСОБА_1 19 липня 2016 року був попереджений про можливе наступне звільнення із займаної посади згідно ст. 49- 2 КЗпП України та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Положеннями ч. 2 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

З огляду на вказану норму права відповідач зобов'язаний був запропонувати позивачу вакантні посади з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків.

Відповідно до п. 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Так, у статті 3 Кодексу законів про працю України закріплено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Судом апеляційної інстанції враховується, що Законом України «Про Національну поліцію» не врегульовано процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною 2 цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП закріплено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У постанові Верховного Суду України від 10.03.2015 року у справі №21-52а15, виходячи з нормативного тлумачення п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, вказано, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Приписи ч. ч. 2, 3 ст. 36 КЗпП України визначають, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

У постанові від 19.01.2016 року у справі №21-2225а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Тобто, у разі скорочення штатів, особі, посада якої скорочується, повинно бути запропоновано рівнозначну посаду, а у разі її відсутності - іншу посаду відповідно до її кваліфікації та досвіду роботи.

Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штатів.

Щодо дотримання відповідачем гарантованого Законом права особи залишення на службі в поліції при реорганізації з урахуванням її досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно доводів апеляційної скарги, відповідач не заперечує той факт, що позивачеві при звільненні взагалі не була запропонована інша жодна вакантна посада в органах поліції, та обґрунтовує звільнення ОСОБА_1 відсутністю судового рішення про скасування висновків атестаційної комісії, які, на його думку, заважають позивачу подальшому проходженню служби в поліції.

Як було зазначено вище, постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.07.2016 по справі №814/750/16 вже надано оцінку зазначеному висновку атестаційної комісії. Судом задоволено позов ОСОБА_1, скасовано наказ про звільнення його з поліції саме з мотивів того, що атестація позивача проведена всупереч вимогам Закону, висновки про його службову невідповідність необґрунтовані та протиправні.

Згідно з ч.1 ст.72 КАС обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої ці обставини встановлені.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що дана обставина як раз свідчить на користь того, що реальними підставами звільнення позивача у цьому випадку, є не реорганізація чи скорочення штатів, а намагання відповідача повторно звільнити поліцейського за результатами атестації, ігноруючи при цьому висновки суду про протиправність такої атестації та такого звільнення.

Так, наказом Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області від 06.11.2015 р. № 6 затверджені тимчасові штати апарату, органів та підрозділів ГУНП в Миколаївській області (а.с. 58).

З матеріалів справи також вбачається, що наказом Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області від 31 травня 2016 року № 440 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області», були змінені структура та штат Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, яким були скорочені всі тимчасові посади.

Крім того, згідно наказу ГУ НП в Миколаївській області від 31.05.2016 № 440 дск «Про організаційно - штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області» затверджено постійний штат відповідача (а.с. 60).

Згідно звіту про добір на службу та рух кадрів в ГУНП в Миколаївській області, штатна чисельність посад складає 3272 осіб, з яких у патрульній поліції складає 882 особи, з яких 295 посад вакантні, що складає 32,3%. (а.с. 81)

Доказів того, що функціональні обов'язки та обсяг виконуваних завдань Первомайського відділу поліції зазнали змін у зв'язку зі скороченням штатів, під яким в даному випадку розуміється скорочення тимчасового та затвердження постійного штату відділу поліції, відповідачем як суб'єктом владних повноважень, не надано.

Таким чином, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що проведені зміни в штаті Первомайського відділу поліції свідчать про те, що внаслідок відповідного реформування посада, яку обіймав позивач, скорочена не була.

За поясненнями позивача, жодної іншої посади, відповідачем йому не пропонувалось, від жодної посади він не відмовився. Доказів відмови позивача від інших посад в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відповідачем не надано.

Також відповідачем не надано доказів встановлення наявності або відсутності у позивача переважного права на залишення на службі в поліції при реорганізації відповідно до вимоги ч. 5 ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію", за якою переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не були у встановленому законом порядку запропоновані вакантні посади, які відповідають його досвіду роботи, освітньому рівню, стану здоров'я, ставленню до виконання службових обов'язків.

Таким чином, оскільки відповідачем порушено порядок звільнення позивача з органів поліції у зв'язку із скороченням штатів, оскільки не були у встановленому законом порядку запропоновані вакантні посади, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст.235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Довідка про грошове утримання позивача свідчить, що середньомісячне грошове забезпечення позивача складає 5 288,31 грн.

Відповідно до п. 9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за неповний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнити з роботи 19.09.2016 року. З 20.09.2016 року по 19.12.2016 це час вимушеного прогулу. Сума середнього заробітку, який належить стягнути з відповідача складає 9 893,69 грн. (за вересень - 1 217,48 грн. (3 320,56 грн./30 днів х 11 днів), за жовтень - 3 320,56 грн., за листопад - 3 320,56 грн., за грудень - 2 035,09 грн. (3 320,56 грн./31 день х 19 днів), з яких 3 320,56 грн. середньомісячна сума за один місяць.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно неправильного обчислення судом першої інстанції грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.. ст. 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: