Справа № 233/1811/17
Суддя: Мартишева Т. О.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

233 № 233/1811/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря

судового засідання Кюсєвої Т.О.,

представника позивачів ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Костянтинівка справу за адміністартвиним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов*язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

29 березня 2017 року до суду надійшла позовна заява позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до відповідача Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання поважними причин пропуску позивачами ОСОБА_5, ОСОБА_6 строку звернення до суду та зобов*язання вчинити певні дії, а саме зобов*язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком позивачу ОСОБА_4 з 01 листопада 2016 року; - позивачу ОСОБА_5 - з 01 березня 2016 року; - позивачу ОСОБА_6 - з 01 березня 2016 року, вирішивши питання про відшкодування понесених позивачами судових витрат.

В обґрунтування позову вказують, що позивач ОСОБА_4 є одержувачем пенсії за віком, за даними УСЗН Костянтинівської міської ради був взятий на облік внутрішньо переміщених осіб, довідка № від 26 жовтня 2016 року, яка є дійсною. З 01 липня 2014 року позивач був взятий на облік відповідачем та була розпочата виплата пенсії за віком. З 01 листопада 2016 року відповідач припинив виплату пенсії позивачу після обміну інформацією з органами соціального захисту населення з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Позивач ОСОБА_5 є одержувачем пенсії за віком, за даними УСЗН Костянтинівської міської ради був взятий на облік внутрішньо переміщених осіб, довідка № від 24 жовтня 2016 року, яка є дійсною. З 01 липня 2014 року позивач був взятий на облік відповідачем та була розпочата виплата пенсії за віком. З 01 березня 2016 року відповідач припинив виплату пенсії позивачу. 26 жовтня 2016 року позивачка звернулася з заявою про поновлення виплати пенсії. На підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 40/2 від 11 листопада 2016 року) в поновленні виплат пенсії їй було відмовлено.

Позивач ОСОБА_6 є одержувачем пенсії за віком, за даними УСЗН Костянтинівської міської ради був взятий на облік внутрішньо переміщених осіб, довідка № від 24 жовтня 2016 року, яка є дійсною. З 01 липня 2014 року позивач був взятий на облік відповідачем та була розпочата виплата пенсії за віком. З 01 березня 2016 року відповідач припинив виплату пенсії позивачу. 26 жовтня 2016 року позивачка звернулася з заявою про поновлення виплати пенсії. На підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 40/2 від 11 листопада 2016 року) в поновленні виплат пенсії їй було відмовлено.

З такими діями відповідача позивачі не погоджуються та вважають їх неправомірними, оскільки припинення виплати пенсії згідно діючого законодавства України можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених законом. В даному випадку всупереч нормам закону рішення про припинення позивачем пенсії відповідачем не приймалися та про підстави припинення виплат позивачі не повідомлялися. У відповідача відсутні повноваження здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Ухвалою суду від 08 червня 2017 року визнано поважними причини пропуску ОСОБА_5, ОСОБА_6 строку звернення до суду з адміністративним позовом до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зобов'язання вчинити певні дії.

Представник позивачів ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, пояснив, що на його думку відповідач порушив норми діючого законодавства України, припиняючи виплату пенсії за віком позивачам керувався нормами підзаконних нормативно-правових актів, а не нормами законів України. Вважав, що порушені права позивачів на пенсійне забезпечення мають бути захищені судом.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні не визнала позовні вимоги в повному обсязі, підтримавши письмові заперечення (а.с. 37-38), пояснила, що відповідач у даному випадку діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підзаконними нормативними актами, постановами Кабінету Міністрів України, тощо.

Так, ОСОБА_5 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з 01 липня 2014 року згідно особистої заяви від 26 вересня 2014 року. Виплата пенсії припинена з 01 березня 2016 року до з*ясування місця проживання. 26 жовтня 2016 року ОСОБА_5 подано заяву щодо поновлення виплати пенсії по фактичному місцю проживання: АДРЕСА_1. Відповідно до Постанови КМУ від 08 червня 2016 року № 365, рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 40/2 від 11 листопада 2016 року) ОСОБА_5 відмовлено в поновленні виплати пенсії.

ОСОБА_4 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з 01 липня 2014 року згідно особистої заяви від 26 вересня 2014 року. Виплата пенсії припинена з 01 листопада 2016 року на підставі інформаційного обміну з органами соціального захисту населення з автоматичною зміною особливості з кодом 93 «переселенець не зареєстрований».

ОСОБА_6 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з 01 липня 2014 року згідно особистої заяви від 26 вересня 2014 року. Виплата пенсії припинена з 01 березня 2016 року до з*ясування місця проживання. 26 жовтня 2016 року ОСОБА_6 подано заяву щодо поновлення виплати пенсії по фактичному місцю проживання: АДРЕСА_1. Відповідно до Постанови КМУ від 08 червня 2016 року № 365, рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 40/2 від 11 листопада 2016 року) ОСОБА_6 відмовлено в поновленні виплати пенсії.

Вважала, що відповідачем права позивачів порушені не були, у зв'язку з чим просила в задоволенні позову відмовити.

У подальшому представники сторін звернулися до суду із заявами від 08 червня 2017 року про закінчення судового розгляду за їх відсутності (а.с. 67-68).

З*ясувавши позицію сторін у справі, їх представників, дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13-15), є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серія НОМЕР_5 (а.с. 12); згідно довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 26 жовтня 2016 року № взятий на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Відповідно до копії розпорядження № 20 від 13 жовтня 2014 року (пенсійна справа 193133) (а.с. 52-55), позивач перебуває на обліку у Костянтинівському об'єднаному управління Пенсійного фонду Донецької області (а.с. 53) та до 01 листопада 2016 року позивач отримував пенсію за віком.

Позивач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19-20), є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № 82140/14 (а.с. 18); згідно довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 24 жовтня 2016 року № перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 21).

Відповідно до копії розпорядження № 18214 від 10 жовтня 2014 року (пенсійна справа 193146) (а.с. 56-60), позивач перебуває на обліку у Костянтинівському об'єднаному управління Пенсійного фонду Донецької області (а.с. 57) та до 01 березня 2016 року позивач отримувала пенсію за віком. 26 жовтня 2016 року позивач зверталася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 59).

Позивач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 23-24), є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 (а.с. 22); згідно довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 24 жовтня 2016 року № перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 25).

Відповідно до копії розпорядження № 27 від 13 жовтня 2014 року (пенсійна справа 193130) (а.с. 61-66), позивач перебуває на обліку у Костянтинівському об'єднаному управління Пенсійного фонду Донецької області (а.с. 60 зворот) та до 01 березня 2016 року позивач отримувала пенсію за віком. 26 жовтня 2016 року позивач зверталася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 65).

Дані обставини жодною із сторін у судовому засіданні не оспорювались.

Даючи оцінку правомірності дій відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за віком позивачам у справі суд дійшов до такого.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або рішенням суду припиняється:

1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3)у разі смерті пенсіонера;

4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5)в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV.

Рішення Управлінням щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_9, ОСОБА_10. ОСОБА_6 не приймалося, досліджені судом оригінали пенсійних справ позивачів таких рішень не містять (а.с. 52-66) та відповідачем з цього приводу доказів не надано.

Припинення пенсії на підставі даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України.

Отже, діями відповідача щодо припинення виплати пенсії позивача порушені його права на отримання пенсії, оскільки відповідач на виконання вимог ст. 49 Закону № 1058-IV не приймав рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Приймаючи до уваги викладене, за таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів у справі є обґрунтованими, а тому відповідача слід зобов'язати поновити позивачу виплату пенсії за віком позивача: ОСОБА_4 - з 01 листопада 2016 року, ОСОБА_5 - з 01 березня 2016 року, ОСОБА_6 - з 01 березня 2016 року.

При цьому для повного захисту прав, свобод та інтересів позивачів, у відповідності до п.2 ст.11 КАСУ, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та визнатипротиправною бездіяльність Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

В силу ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб*єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 11, 17, 18, 158-163, 167 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Зобов'язати Костянтинівське об*єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії за віком: ОСОБА_4 - з 01 листопада 2016 року, ОСОБА_5 - з 01 березня 2016 року, ОСОБА_6 - з 01 березня 2016 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок, кожному.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частини постанови прийняті в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 08 червня 2017 року. Повний текст постанови суду виготовлений 12 червня 2017 року.

Суддя :