Справа № 754/5692/17
Суддя: Панченко О. М.
Дата ухвалення: 2017-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/488/17
Справа №754/5692/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 червня 2017 року суддя Деснянського районного суду міста Києва Панченко О.М. розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об»єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язати здійснити перерахунок пенсії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 28.04.2017 року звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними дії Лівобережного об»єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком як державному службовцю на підставі та умовах Закону № 3723 відповідно до заяви від 20.12.2016 року згідно довідок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Києві № 12/65 та 12/63 від 19.12.2016 року; зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві з25.07.2016 року призначити їй пенсію за віком як державному службовцю відповідно до Закону України „Про державну службу", обчислення пенсії провести згідно довідок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Києві № 12/65 та 12/63 від 19.12.2016 рокуу розмірі 60%.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона перебуває на обліку та одержує пенсію за віком, відповідно до ЗУ «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» призначену Управлінням ПФУ у Дніпровському районі, правонаступником якого є Лівобережне об»єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

25 липня 2016 року позивач звернулась до Відповідача із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсію згідно Закону України «Про державну службу» із розрахунку 60% середнього заробітку державного службовця відповідно до довідок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Києві № 12/65 та 12/63 від 19.12.2016 року.

Листом від 22.02.2017р. № 4280 Відповідачем було надано відповідь, що здійснити переведення з одного виду пенсії на інший відсутні підстави.

Не погоджуючись з діями відповідача, вона була вимушена звернутися за захистом свого порушеного права до суду.

15.06.2017 року представником відповідача - Лівобережного об»єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві подано до суду письмові заперечення проти позову, в яких останній не погоджуючись з позовом, просив відмовити у його задоволені.

На підставі ст. 183-2 КАС України розгляд справи проводиться у скороченому провадженні, без виклику сторін, які беруть участь у справі, та без проведення судового засідання.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, подані відповідачем заперечення на позов, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, а також повідомлені відповідачем обставини, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку скороченого провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно із п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 10 та 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 № 899-VII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості - Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р." № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р.. № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до даних, що знаходяться в матеріалах пенсійної справи позивач має стаж 12 років 2 місяці 10 днів на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу".

Конституція України визнає і гарантує дію принципу верховенства права (частина перша статті 8); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19); при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України (частина перша статті 126).

Однією з найважливіших умов визначеності відносин між людиною і державою є закріплення у статтях 3, 21 Конституції України принципу непорушності прав і свобод людини. Визнаючи людину найвищою соціальною цінністю, Основний Закон України встановлює перелік прав і свобод, гарантує і забезпечує їх захист, у тому числі від порушення з боку держави, її органів та посадових осіб.

Пенсія за віком є одним з видів пенсійного забезпечення, яке гарантується статтею 46 Конституції України.

Згідно з ст. 37-1 Закону України «Про державну службу» № 889-УІІІ від 10.12.2015 року та п. 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 662 передбачено, що пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60% відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Так, до 1 травня 2016 року законодавство у сфері пенсійного забезпечення передбачало право на призначення пенсії на умовах, передбачених статтею 37 Закону № 3723. Посилання відповідача про скасування можливості призначення таких пенсій починаючи з червня 2015 року у зв'язку з прийняттям Закону № 213, який є абсолютно нікчемними, оскільки положення цього закону в частині, що стосується звуження прав людини, визнані такими, що не відповідають Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016).

З 1 травня 2016 року вступив в силу новий Закон України „Про державну службу" - Закон № 889. Ним скасовано Закон № 3723, а можливість застосування статті 37, якою регулюються питання пенсійного забезпечення, передбачено лише як виключення стосовно обмеженого кола осіб.

Тож, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, якщо враховувати сутність пенсії за віком державного службовця, то застосування положень чинного законодавства без врахування принципів є протиправним і як наслідок позбавлення мене можливості отримувати пенсію за віком як державний службовець на підставі Закону № 3723. Це очевидно вказує на звуження рівня гарантії, що передбачено статтею 126 Конституції України та законами України і суперечить принципам, зокрема законних очікувань, передбачуваності, правової визначеності, справедливості як складовим елементам верховенства права, визначеного статтею 8 Основного Закону України, а також не відповідає статті 22 Конституції України.

Так, Конституційний Суд України, у своєму Рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) підкреслив, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини).

В цьому ж рішенні Конституційний Суд України також висловив правову позицію відповідно до якої зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики (абзаци п'ятий, шостий пункту 4 мотивувальної частини).

В Рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні, посилаючись на низку своїх позицій констатує, що неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004) (абзац чотирнадцятий пункту 5 мотивувальної частини).

У рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Європейський суд з прав людини в контексті даної проблеми вважає, що будь-яке коректування пенсійного забезпечення повинно здійснюватися поступово, обережно і у заздалегідь прорахований спосіб. Будь-який інший підхід може поставити під загрозу соціальний мир, передбачуваність пенсійної системи та правову визначеність. Така точка зору викладена, зокрема у § 51 рішення у Справі „Андрлє проти Чеської Республіки" („Andrele v. The Czech Republik") від 17 лютого 2011 року, заява № 6268/08).

Отже, відповідач, приймаючи рішення щодо заяви про призначення позивачу пенсії за віком як державному службовцю на підставі Закону № 3723, повинен був керуватись, перш за все, вимогами статей 8, 19, 22, 126 Конституції України, і повинен був застосувати норми матеріального права, передбачені Законом № 3723, які уможливлювали призначення пенсії на умовах цього закону.

Таким чином, усі вищезазначені обставини обґрунтовано вказують на неправомірність дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії позивачу на підставі та умовах Закону № 3723, оскільки стажу на посадах державного службовця у неї достатньо для призначення цього виду пенсії.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 8, 19, 46, 126 Конституції України, статтями 2, 6-10, 17, 94, 104-107, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об»єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язати здійснити перерахунок пенсії, - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Лівобережного об»єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком як державному службовцю на підставі та умовах Закону № 3723 відповідно до заяви від 20.12.2016 року згідно довідок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Києві № 12/65 та 12/63 від 19.12.2016 року.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві з 25.07.2016 року призначити ОСОБА_1 пенсію за віком як державному службовцю відповідно до Закону України „Про державну службу", обчислення пенсії провести згідно довідок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Києві № 12/65 та 12/63 від 19.12.2016 рокуу розмірі 60%.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: