Справа № 813/2067/16
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/3659/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Дрогобицької об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В С Т А Н О В И В:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Дрогобицької об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - Дрогобицька ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області), в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 29.09.2016 року просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 31.05.2016 року №47-о «Про звільнення» в частині звільнення завідувача сектору спеціальних перевірок управління доходів і зборів з фізичних осіб Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області ОСОБА_1; поновити позивача на посаді завідувача сектору спеціальних перевірок управління доходів і зборів з фізичних осіб Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2016 по 06.10.2016.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що під час звільнення позивача із займаної посади, у зв»язку зі скороченням штатної чисельності працівників, відповідач не врахував вимог ч. 1 ст. 42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка визначає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників, у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці.

Позивач зазначала, що посада завідувача сектору спеціальних перевірок управління доходів і зборів з фізичних осіб Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області не підлягала ліквідації. Крім того, при звільненні позивача із займаної посади відповідач не взяв до уваги його високої кваліфікації та продуктивності праці, наявності тривалого безперервного стажу роботи в органах податкової служби.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Дрогобицької об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 31.05.2016 року №47-о «Про звільнення»; поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору організації та проведення перевірок суб»єктів декларування в деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов»язання фінансового характеру управління податків і зборів з фізичних осіб Дрогобицької об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області з 01.06.2016 року; стягнуто з Дрогобицької об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.06.2016 року по 24.10.2016 року в розмірі 7 480 грн. 83 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства; постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 3793грн. 66 коп. допущено до негайного виконання; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, Дрогобицька ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області оскаржила її в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що штатним розписом на 2015 рік, із внесеними змінами затверджено штат в кількості 170 штатних одиниць, штатним розписом на 2016 рік затвердженого 18.01.2016 року передбачено 127 штатних одиниць. В свою чергу штатна чисельність Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області зменшена в кількості на 43 (сорок три) штатні одиниці.

Згідно штатного розпису на 2015 рік, із внесеними змінами і доповнення передбачено 26 штатних одиниць управління доходів і зборів з фізичних осіб, штатним розписом на 2016 рік передбачено 21 штатна одиниця управління доходів і зборів з фізичних осіб, що в свою чергу свідчить про зменшення штатної чисельності працівників даного управління в кількості 5-ти штатних одиниць.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано, що в Дрогобицькій ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області відбулося скорочення штатної чисельності на 43 (сорок три) штатні одиниці.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працювала на посаді завідувача сектору спеціальних перевірок управління доходів і зборів з фізичних осіб Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області.

Відповідно до наказу Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 31.05.2016 №47-о «Про звільнення» позивача звільнено з займаної посади завідувача сектору спеціальних перевірок управління доходів і зборів з фізичних осіб Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, у зв»язку із реорганізацією і скороченням штатної чисельності згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 із посади завідувача сектору спеціальних перевірок є безпідставним та ґрунтується на помилковому застосуванні норм п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що свідчить про його незаконність, оскільки фактично займана позивачем посада скорочення не зазнала.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині та вважає їх вірними, такими що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією України та іншими Законами України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов»язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів надано роз»яснення, що при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі наказів ДФС України від 25.12.2015 року №996 «Про затвердження чисельності працівників податкових органів ДФС», від 11.01.2016 року №17 «Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови», наказом Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 01.02.2016 року №67 «Про введення в дію структури Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області» Дрогобицькою ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області проведено скорочення (штатної) чисельності працівників.

Встановлено, що штатним розписом на 2015 рік затверджено штат в кількості 170 штатних одиниць, а в штатному розписі на 2016 рік, затвердженому наказом Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області №69 від 02.02.2016 року, кількість штатних одиниць - 127. В свою чергу, штатна чисельність Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області зменшена на 43 (сорок три) штатні одиниці.

Згідно зі штатним розписом на 2015 рік в управлінні доходів і зборів з фізичних осіб передбачено 26 штатних одиниць, а в штатному розписі на 2016 рік у вказаному управлінні передбачено лише 21 штатну одиницю. Тобто в управлінні, в якому працював позивач, відбулося скорочення штатної чисельності працівників на 5 одиниць.

Відповідно до наданих штатних розписів на 2015 та 2016 роки Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області встановлено, що у самій структурі відбулося перейменування управління, а саме: з 18.01.2016 року Управління доходів і зборів з фізичних осіб перейменовано на Управління податків і зборів з фізичних осіб, а також відповідно перейменовано назву сектору «Сектор спеціальних перевірок» на «Сектор організації та проведення перевірок суб»єктів декларування в деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов»язання фінансового характеру».

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Проте, як встановлено вірно судом першої інстанції, вказані зміни не мали жодного відношення до посади завідувача сектору спеціальних перевірок управління доходів і зборів з фізичних осіб на якій працювала позивач, оскільки такі не призвели до скорочення посади завідувача сектору, яку займала ОСОБА_1, оскільки в новоутвореному управлінні така посада також існує.

При цьому, колегія суддів зазначає, що фактично змінилася лише назва структурного підрозділу, у якому працювала позивач, на «Сектор організації та проведення перевірок суб»єктів декларування в деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов»язання фінансового характеру», а правовий статус таких підрозділів не змінився.

Окрім цього, у штаті як ліквідованого, так і новоутвореного управління існувала аналогічна посада «завідувач сектору», яку займала позивач до звільнення. Також, в структурному підрозділі не відбулися зміни у його складі за спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення ОСОБА_1 із посади завідувача сектору спеціальних перевірок є безпідставним.

Разом з тим, згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Колегією суддів встановлено, що позивача під розписку попереджено про наступне звільнення із займаної посади з додержанням строків, передбачених ст. 49-2КЗпП України, про що свідчить його підпис на листі з попередженням із зазначенням дати попередження 10.02.2016 року.

При цьому відповідачем не запропоновано позивачу, жодної вакантної посади, що були у відповідача та на зайняття яких міг претендувати позивач.

У повідомленні (а.с. 35) зазначено, що пропозиції щодо наявних вакантних посад у структурі Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області будуть запропоновані протягом двох місяців.

Крім того, серед вакантних посад, наявна посада завідувача сектору організації та проведення перевірок суб»єктів декларування в деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов»язання фінансового характеру управління податків і зборів з фізичних осіб Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області.

Натомість, вказану посаду зайняв ОСОБА_2, який має стаж державної служби 138 міс. (11,5 років) та повну вищу освіту.

На переконання колегії суддів, існували усі передбачені законом обставини для надання позивачу пропозицій вакантних посад, які відповідно до своєї кваліфікації вона могла обіймати у новоствореному управлінні.

У відповідності до статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З матеріалів справи видно, що стаж роботи позивача становить 241 міс. (19,5 років). Крім того, позивач має повну вищу освіту та є інвалідом 3 групи, проте відповідачем в порушення вимог ст. 42 Кодексу законів про працю України цього враховано не було.

Колегія суддів зазначає, що фактично посада яку займав позивач не була скорочена, при цьому, під час звільнення не було враховано кваліфікацію, стаж, заохочення ОСОБА_1 та його переважне право перед іншими менш кваліфікованими працівниками на залишення на роботі.

Отже, позивач був звільнений з посади без дотриманням вимог статей 40 та 49-2 КЗпП України.

Відтак, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, та таким, що підтверджений матеріалами справи про те, що наказ Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області від 31.05.2016 №47-О є протиправним та підлягає скасуванню в цілому.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 Кодексу законів про працю України, негайно виконуються постанови про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Даною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді ( абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства ( абз. 3 п. 8 Порядку).

Визначаючи розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходить з наступних розрахунків, здійснених за наявними у матеріалах справи доказами та у відповідності з вищевказаним нормативно - правовим актом.

Як видно з матеріалів справи, період вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить з 01.06.2016 року по 24.10.2017 року, тобто 100 днів.

Визначаючи розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вірно виходив з довідки відповідача від 05.09.2016 року №6186/10/13-09-05-00.

Середньомісячна заробітна плата позивача становить 3 793,66 грн., а середньоденна заробітна плата - 189,66 грн. (а.с. 93).

Відтак, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача складає 18 966 грн. (189,66 грн. * 100 робочих днів).

Однак, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що розмір середнього заробітку необхідно зменшити на розмір допомоги по безробіттю, виплачений позивачу відповідно до довідки Дрогобицького МРЦЗ від 05.10.2016 на суму 11 485,17 грн., оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Дана обставина кореспондується з постановою Верховного Суду України Судової палати у цивільних справах від 26 травня 2016 року №6-511цс16.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, а оскільки судом правильно вирішено по суті спір, але із помилковим застосуванням норм процесуального права, то у відповідності до статті 201 КАС України, оскаржену постанову слід змінити.

Відповідно до ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права; вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дрогобицької об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області задовольнити частково, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі №813/2067/16 змінити та абзац четвертий резолютивної частини тексту постанови викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Дрогобицької об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.06.2016 року по 24.10.2016 року в розмірі 18 966 (вісімнадцять тисяч дев»ятсот шістдесят шість) гривень з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Постанову суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 3 793 (три тисячі сімсот дев»яносто три) гривні 66 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.».

В решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя : Л.Я. Гудим

Судді: О.М. Довгополов

ОСОБА_3

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 15.06.2017 року.