Справа № 820/1921/17
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"08" червня 2017 р. Справа № 820/1921/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бадюков Ю.В.,

суддів - Панченко О.В., Тітова О.М.,

при секретарі судового засідання - Кононової О.О.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача, третьої особи - Кусти Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до третя особа: Державної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області
про скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України, відповідач), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - ГУ ДМС України в Харківській області, третя особа), в якому, з урахуванням уточнень, просить суд, скасувати пункт 24 з підпунктами 24.1, 24.2, 24.3 наказу Державної міграційної служби України № 104 від 14.08.15 р.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона прибула до України у 1987 році відповідно до угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 р. з метою працевлаштування. Згодом позивач залишилась на постійне проживання в Україні. 29.05.2003 р. УГІРФО в Харківській області позивачку було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. У 2016 році вона звернулась до Московського районного відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про оформлення набуття її дитиною громадянства України за територіальним походженням, але 23.03.2017 р. позивачці стало відомо, що набуття її дитиною громадянства України за територіальним походженням не оформлене через те, що Державною міграційною службою України було прийнято наказ № 104 від 14.08.2015 р., в п.24 якого зазначено: п.п. 24.1. Скасувати повністю рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 29.05.2003 про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_10, 12.12.1967.; п.п. 24.2. Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 29,05.2003 та серії НОМЕР_2 від 05.04.2005 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню; п.п. 24.3.Начальникові ГУДМС у Харківській області Гузю В.В. за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначених в підпункті 24.2 пункту 24 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Позивачка вважає згаданий наказ незаконним і необґрунтованим, прийнятим без належних на то підстав, і тому просить скасувати цей наказ в частині, що стосується позивача.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи до судового засідання прибув. Через канцелярію суду представником відповідача надані заперечення в яких відповідач - Державна міграційна служба України, позов не визнав та зазначив, що спірний наказ було прийнято за наслідками перевірки проведення законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки СРВ ОСОБА_3, проведеної Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області. За наслідками перевірки встановлено порушення вимог абз.4 п.4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію", а саме: порушення позивачем терміну звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання. Таким чином, спірний наказ повністю відповідає вимогам чинного законодавства України та прийнятий у межах наданих повноважень.

Заслухавши думку сторін, розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 19.05.2003 до УГІРФО ГУМВС України в Харківській області звернулась громадянка Соціальної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з клопотанням щодо видачі їй посвідки на постійне проживання, оскільки вона прибула в Україну у 1987 році з метою працевлаштування, до 1993 року працювала на канатному заводі м. Харкова та залишилась проживати в Україні.

Керівником УГІРФО ГУМВС України в Харківській області 29.05.2003 року на підставі заяви вказаної іноземки було прийнято рішення щодо документування її посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Згодом, 05.04.05 р. позивачці ВГІРФО УМВС України в Харківській області на підставі свого ж висновку від 05.04.05 р. повторно оформив та видав посвідку на постійне проживання в Україні, серія ХР номер 12929. Перед оформленням і видачею обох посвідок законність перебування позивача в Україні була перевірена ВГІРФО УМВС України в Харківській області.

Згідно п.14 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 (далі - Порядок), обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни прізвища, імені та по батькові іноземця та особи без громадянства тощо; 2) установлення розбіжностей у записах (невідповідності внесених до посвідки записів записам в інших документах); 3) непридатності посвідки до користування (пошкодження з різних причин тощо).

Пунктом 15 цього ж Порядку передбачено, що для обміну посвідки подаються: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Так, згідно вимог п.2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 серпня 2013 р. за № 1335/23867, за результатами розгляду заяви протягом семи днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки.

30.06.2015 р. на підставі рішення Харківського окружного районного суду від 23.03.15 р. у справі № 820/2062/15 Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснило позивачці обмін посвідки від 05.04.2005 р. серія ХР номер 12929 на постійне проживання у зв'язку із досягненням нею 45-річного віку, видавши останній нову посвідку на постійне проживання ІН 092366.

Судом встановлено, що в 2016 році позивачка звернулась до Московського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про оформлення набуття її дитиною громадянства України за територіальним походженням. Згодом 23.03.17 р. позивачці стало відомо, що набуття її дитиною громадянства України за територіальним походженням не оформлене, у зв'язку з тим що, Державною міграційною службою України було прийнято наказ № 104 від 14.08.2015 р., в п.24 якого зазначено:

- п.п. 24.1. Скасувати повністю рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 29.05.2003 про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_10, 12.12.1967.;

- п.п. 24.2. Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 29,05.2003 та серії НОМЕР_2 від 05.04.2005 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню;

- п.п. 24.3. Начальникові ГУДМС у Харківській області Гузю В.В. за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначених в підпункті 24.2 пункту 24 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Нормативно-правовими актами, що регулюють правовідносини щодо видачі Посвідки на постійне проживання та скасування дозволу на імміграцію є Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. № 2491 - III та Постанова Кабінету Міністрів України про «Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» від 28.03.2012 р. № 251.

Колегія суддів з оскаржуваним пунктом 26 наказу ДМС України №104 від 14.08.2015 року не погоджується, виходячи з наступного.

Як підтверджено матеріалами справи, видача посвідки на постійне проживання позивача здійснювалась відповідно до абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичною Республікою В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ГУ ДМС України в Харківській області та зазначені у висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідок на постійне проживання в Україні від 29.05.2003 року та від 05.04.2005 року. Під час видачі посвідок на постійне проживання УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивачку такою, що має дозвіл на імміграцію.

Як зазначалося раніше, 29.05.2003 р. УГІРФО ГУ МВС в Харківській області оформило і видало гр. ОСОБА_3 посвідку на постійне проживання Серії ХР №08876 на постійне проживання та 05.04.2005 року позивачці ВГІРФО УМВС України в Харківській області на підставі свого ж висновку повторно оформив та видав посвідку на постійне проживання в Україні, серія НОМЕР_2. Перед оформленням і видачею обох посвідок законність перебування позивача в Україні була перевірена ВГІРФО УМВС України в Харківській області.

На думку відповідача, на момент звернення положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз. 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивачка звернулась після передбаченого законом шестимісячного терміну. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Так, згідно п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримала посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Суд зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1987 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачці в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні 29.05.2003 р. та 05.04.2005 р. позивачці посвідок на постійне місце проживання в Україні управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області проводило перевірку законності залишення її на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідки на постійне місце проживання в Україні. Цією ж нормою Закону ГУ ДМС України в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про перевірку матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України наказом №104 від 14.08.2015 року скасовано як рішення УГІРФО ГУ МВС в Харківській області від 29.05.2003 року, так і видані на підставі такого рішення посвідки позивачки на постійне місце проживання в Україні.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому відповідачами не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинне законодавство не було передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким чином, пункт 26 наказу ДМС України №104 від 14.08.2015 року, прийнятий з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою КМУ №1983 від 26 грудня 2002 року; несвоєчасно: посвідка на постійне проживання оформлена позивачу у 2003 році, тоді як наказ ДМС України №104 винесений 14.08.2015 року.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За таких обставин, пункт 26 Наказу ДМС України №104 від 14.08.2015 року, яким скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 29.05.2003 року про документування посвідкою на проживання в Україні для іноземця гр. СРВ ОСОБА_3; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії ХР№08876 від 29.05.2003 р., серії ХР №12929 від 05.04.2005 р. визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню (п.25 наказу) не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 128, 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати пункт 24 з підпунктами 24.1, 24.2, 24.3 наказу Державної міграційної служби України № 104 від 14.08.2015 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання".

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Бадюков Ю.В.

Судді Панченко О.В.

Тітов О.М.