Справа № 815/7232/16
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2017-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7232/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 року м.Одеса

15год.15хв.

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Суддів Харченко Ю.В.

ОСОБА_1

Розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Укртрансбезпеки в Одеській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу,-

ВСТАНОВИВ:

Судом розглядається адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_2, в якій позивач просить суд визнати протиправними дії Управління Укртрансбезпеки в Одеській області щодо оформлення результатів габаритно-вагового контролю під час рейдової перевірки 10.10.2016 року на а/д М-05 "Київ-Одеса" км 450+500 та 24.10.2016 року на а/д "Київ-Одеса" км. 451 км. транспортних засобів марки МАН 19.372 н/з НОМЕР_1 з причепом марки SCHMITZ SP24, реєстраційний номер НОМЕР_2, та визначення ОСОБА_2 суми плати за проїзд, згідно розрахунків: від 10.10.2016 року до Акту №20744, від 24.10.2016 року до Акту №20741; визнати протиправними та скасувати постанови Управління Укртрансбезпеки в Одеській області про застосування адміністративно-господарського штрафу від 22.10.2016 року №00231, від 22.10.2016 року №00236, від 22.10.2016 року №00236.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що застосування до нього постановами № 000231 від 22.11.2016 р., №000236 від 22.11.2016 року та №000237 від 22.11.2016 року адміністративно-господарських штрафів згідно зі ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є протиправним, оскільки на час рейдової перевірки транспортні засоби вибули з фактичного користування позивача. Окрім того, відповідач не мав повноважень на проведення рейдових перевірок через заборону визначену ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», а також позивач вважає неправомірним притягнення його до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки транспортний засіб на підставі цивільно-правової угоди на момент перевірки використовувався іншою юридичною особою, яка і є перевізником.

Від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення, в яких останній просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 В обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що згідно п.4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорт затвердженого постановою КМУ від 08.11.2006р. №1567, на підставі графіку та направлення на перевірку від 07.10.2016р.№ 026146 та від 20.10.2016р. № 026149 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Одеській області 10.10.2016р. та 24.10.2016р у пункті габаритно-вагового контролю на автодороги М 05 Одеса-Київ 450км. + 500 м. була проведена рейдова перевірка. В ході проведення перевірки у водія автомобіля марки MAN, модель 19.372 реєстраційний № НОМЕР_3 із причепом SCHMITZ, модель SPR 24, реєстраційний № НОМЕР_4, в кожному випадку, в порушенні ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт України» були виявлені відсутність дозволів, які дають право на рух автомобільними дорогами України, виданий уповноваженими органами у разі перевезення вантажів з перевищенням вагових обмежень. У зв'язку з чим, керівництвом Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області 22.11.2016р. були винесені постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу відповідно № 000231, №000236, якими на підставі ч.1, абз.3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт України» передбачена відповідальність у сумі 1700 грн. Також 10.10.2016р. та 24.10.2016р. посадовими особами Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області були виявлені факти перевезення вантажу із перевищенням вагових обмежень, встановлених Правилами дорожнього руху України, (без дозволу виданого Державтоінспекцією, або документа про внесення плати за проїзд великовагових, великогабаритних транспортних засобів ). А саме: 10.10.2016р. у пункті габаритно-вагового контролю авто дорога М05 Одеса - Київ 450км. + 500м. проведено габаритно-ваговий контроль вантажного автомобіля марки MAN, модель 19.372 реєстраційний № НОМЕР_3 із причепом SCHMITZ, модель SPR 24, реєстраційний № НОМЕР_4. За результатами проведення контролю складено Акт АПВ № 20744 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 10.10.2016р., на підставі яких проведено Розрахунок від 10.10.16р. плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та нараховано плату за проїзд 148,23 евро. 24.10.2016р. у пункті габаритно-вагового контролю авто дорога М05 Одеса - Київ 450км. + 500м. проведено габаритно-ваговий контроль наведеного вище вантажного автомобіля марки, за результатами проведення контролю складено Акт АПВ №20741 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 24.10.2016р., на підставі яких проведено Розрахунок від 24.10.16р. плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та нараховано плату за проїзд 226,80 євро. Також, 24.10.2016р. під час рейдової перевірки посадовими особами Управління Укртрансбезпеки вОдеській області у пункті габаритно-вагового контролю було виявлено навантаження на одиночну вісь 12420, перевантаження на 1т 420.

На думку відповідача, всі дії стосовно складання актів про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 10.10.2016р № 20744 та 24.10.2016р. №20741, довідок тарозрахунків про результати зважування та винесенні постанов від 22.11.2016р. про застосування адміністративно-господарських штрафів відповідають діючому законодавству.

В судовому засіданні 07.06.2017 року судом ухвалено призначити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу - автомобіля марки MAN, модель 19.372 реєстраційний № НОМЕР_3 із причепом SCHMITZ, модель SPR 24, реєстраційний № НОМЕР_4.

Посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Одеській області на підставі графіку та направлень на перевірку від 07.10.2016р.№ 026146 та від 20.10.2016р. № 026149 10.10.2016р. та 24.10.2016р у пункті габаритно-вагового контролю автодороги М 05 Одеса-Київ 450км. + 500 м. була проведена рейдова перевірка.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2016 року на автодорозі М 05 Одеса-Київ 450км. + 500 м державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки в Одеській області проведено габаритно-ваговий контроль, під час якого встановлено, що у водія автомобіля марки MAN, модель 19.372 реєстраційний № НОМЕР_3 із причепом SCHMITZ, модель SPR 24, реєстраційний № НОМЕР_4, в порушення ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» було виявлено відсутність дозволу, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними, уповноваженими органами у разі перевезення вантажів з перевищенням вагових обмежень (навантаження на одиночну вісь 12,62тн. при допустимому 11,0тн). Посадовими особами відповідача складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №008435 від 10.10.2016 року. Водій ОСОБА_4 від пояснень та підпису відмовився.

У матеріалах справи наявний розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування відповідно до акту №20744 від 10.10.2016 року суму 148,23 євро.

24 жовтня 2016 року на автодорозі М 05 Одеса-Київ 450км. + 500 м державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки в Одеській області проведено габаритно-ваговий контроль, під час якого встановлено, що у водія автомобіля марки MAN, модель 19.372 реєстраційний № НОМЕР_3 із причепом SCHMITZ, модель SPR 24, реєстраційний № НОМЕР_4, в порушення ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» було виявлено відсутність дозволу, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними, уповноваженими органами у разі перевезення вантажів з перевищенням вагових обмежень. Посадовими особами відповідача складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №008630 від 24.10.2016 року, водій ОСОБА_4 від пояснень та підпису відмовився.

В актах від 10.10.2016р. та від 24.10.2016р. зафіксовано порушення абз.3 ч.1 ст.60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме відсутність перелічених у ст.48 Закону документів.

У матеріалах справи наявний розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування відповідно до акту №20741 від 24.10.2016 року в суму 226, 80 євро.

Суд вважає за необхідне зазначити, що актів №20741 від 24.10.2016 року та №20744 від 10.10.2016 року, відповідно до яких були складені розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, сторонами не надано.

На підставі акту №008435 від 10.10.2016 року Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області було прийнято постанову №000231 від 22 листопада 2016 року про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700,00 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена ч.1 абз.3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

На підставі акту №008630 від 24.10.2016 року Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області було прийнято постанову №000236 від 22 листопада 2016 року та постанову №000237 про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафів в розмірі 1700,00 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена ч.1 абз.3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Не погоджуючись з постановами №000231, №000236, №000237 від 22.11.2016 року позивач оскаржив їх в судовому порядку.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05 квітня 2001 року, законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», «;Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

За змістом ст.29 Закону України «Про дорожній рух» №3353-XII від 30 червня 1993 року до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов'язковому технічному контролю, пройшов такий контроль. З метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За приписами ч.3 ст.6 Закону «Про автомобільний транспорт», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103 (далі - Положення) визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування (п.п.2, 17 п.5 Положення).

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (п.8 Положення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року №879 «Про заходи збереження автомобільних доріг загального користування» затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок №879).

За визначенням у п. 2 Порядку №879, габаритно-ваговий контроль це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів; попередній габаритно-ваговий контроль це визначення параметрів великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу для встановлення наявності перевищення нормативів на стаціонарних пунктах; точний габаритно-ваговий контроль визначення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу на стаціонарному або пересувному пункті.

У силу п. 3 Порядку №879, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Таке ж положення міститься і у п. 3 Порядку взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України, Міністерства внутрішніх справ України від 10 грудня 2013 року №1007/1207.

Тобто, безпосереднє здійснення габаритно-вагового контролю покладено на Укртрансбезпеку та її територіальні органи спільно із відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху.

Відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст.48 Закону «Про автомобільний транспорт», автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачена відповідальність перевізників у вигляді адміністративно-господарських штрафів, в т.ч. за відсутність документів передбачених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Так, під час здійснення рейдової перевірки посадовими особами відповідача встановлено порушення автомобільним перевізником вимог ст.48 Закону «Про автомобільний транспорт», що стало підставою для винесення постанов про застосування про застосування адміністративно-господарського штрафу №000231, №000236, №000237 від 22.11.2016 року, а саме відсутність дозволу та індивідуальної контрольної книжки водія.

Як зазначає позивач в адміністративному позові, він не є перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», дійсно є власником автомобіля марки MAN, модель 19.372 реєстраційний № НОМЕР_3 із причепом SCHMITZ, модель SPR 24, реєстраційний № НОМЕР_4, однак перевезення не здійснював та транспортний засіб на підставі цивільно-правової угоди на момент перевірки використовувався іншою юридичною особою, яка і є перевізником.

За визначеннями наведеними в ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб'єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст.33 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Таким чином, системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не власники транспортних засобів за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього у відповідності до ст. 1 «Правил дорожнього руху України».

Згідно «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні» затверджених Міністерством транспорту України 14.10.1997 р. № 363, визначені такі терміни:

Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

Товарно - транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Отже, ТТН є обов'язковим документом при перевезенні автомобільним транспортом, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Крім того, вказані правила визначають терміни: перевізник- фізична або юридична особа - суб'єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами. Транспортна послуга- перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов'язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.

Як зазначено у п.1 "Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні", затвердженому 25.02.2009 постановою Кабінету Міністрів України №207 (надалі - "Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні"), для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, необхідними документами для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні є: - фотокопія ліцензії, засвідчена автомобільним перевізником, або ліцензійна картка; - товарно-транспортна накладна; - посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; - реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом; - талон про проходження державного технічного огляду; - поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу.

Відповідно до п.2 "Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні" для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб: - накладна або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж; - посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; - реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом; - талон про проходження державного технічного огляду; - поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу.

Відповідно до ст.ст.908, 909 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Крім того, ст.50 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Із товарно-транспортної накладної №10 від 10 жовтня 2016 року, наданої відповідачем, вбачається, що автомобіль НОМЕР_5, причеп/напівпричеп ВН 2478 ХО, вид перевезення авто, автомобільний перевізник: ОСОБА_2, водій: ОСОБА_4, замовник: ТОВ «Південь-Агро-Ком», вантажовідправник: Ф/Г «Олена і К», вантажоодержувач: ТОВ «Південь-Агро- Ком», пункт навантаження: с. Янишівка, пункт розвантаження: м. Одеса.

Таким чином, твердження позивача, що він не є автомобільним перевізником спростовуються матеріалами справи, крім того, стверджуючи, що транспортний засіб на підставі цивільно-правової угоди на момент перевірки використовувався іншою юридичною особою, яка і є перевізником, позивач не надає будь якого доказу, саме цивільно-правової угоди, яка б підтверджувала зазначені обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закон, основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Згідно ч.3 вказаної статті державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту реалізується шляхом проведення центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування економічної, тарифної, науково-технічної та соціальної політики, ліцензування, стандартизації та сертифікації на автомобільному транспорті, задоволення потреб автомобільного транспорту в паливно-енергетичних і матеріально-технічних ресурсах і транспортних засобах.

Частиною 11 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Відповідно до ч.12 ст. 6 Закону, державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб'єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, наявністю відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням ними ліцензійних умов, а також процедуру здійснення державного нагляду за забезпеченням такими суб'єктами господарювання безпеки автомобільних перевезень передбачено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі по тексту - Порядок №1567).

Згідно з Порядком № 1567, державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб'єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Відповідно до п. 3 Порядку № 1567 органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансінспекція, її територіальні органи управління в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські, районні управління.

Перед проведенням планової або позапланової перевірки суб'єкта господарювання керівник органу державного контролю видає наказ про проведення перевірки, підписує та скріплює печаткою органу державного контролю направлення на перевірку, яке оформляється за формою (п. 9 Порядку № 1567). Графік проведення рейдових перевірок складається та затверджується наказом Укртрансінспекції або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин (п. 13 Порядку № 1567).

За приписами п. 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об'єктах, що використовуються суб'єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Пунктом 15 Порядку № 1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України від 05.04.2001 № 2344-ІІІ документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону України від 05.04.2001 № 2344-ІІІ; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Таким чином, рейдова перевірка передбачає перевірку не конкретного автоперевізника, а проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших обєктах, що використовуються субєктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту із зупиненням транспортного засобу, чи без зупинення.

Дослідивши матеріали справи, суд не встановив порушень Порядку №1567 під час проведення рейдових перевірок 10.10.2016 та 24.10.2016, у зв'язку з чим, відсутні підстави для визнання протиправними дій Управління Укртрансбезпеки у Одеській області щодо оформлення результатів габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки.

Як вже зазначалося судом, відповідно до статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов'язковими документами також є: для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

З аналізу положень вказаної статті випливає, що вказаний вище перелік документів згідно ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" не є вичерпним.

Позивач вказує, що отримання дозволу на перевезення вантажів з перевищенням вагових параметрів пов'язано тільки з перевезенням неподільних вантажів, разом з чим, зазначені твердження не відповідають дійсності, оскільки в даних випадках по факту перевезення подільних вантажів кукурудзи тапшениці було виявлено перенавантаження на габаритно-вагому комплексі ДП «Облавтодор» на одиночні вісі відповідно на 1т 620 та 1т 420.

Відповідно до пункту 28 Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Згідно із пунктом 31-1 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру:

до 10 відсотків - у подвійному розмірі;

на 10 - 40 відсотків - у потрійному розмірі;

більше як на 40 відсотків - у п'ятикратному розмірі.

У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням.

Перевізник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Позивач не довів стверджувальну ним обставину щодо неправомірності притягнення його до відповідальності за ст.60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» як особи, яка є власником, проте не користується транспортним засобом та не може нести відповідальність замість іншого господарського суб'єкта, адже матеріали справи таких доказів не містять. Натомість, такі доводи спростовуються даними товарно-транспортної накладної №10 від 10.10.2016р., де перевізником вказується саме ОСОБА_2

Також ОСОБА_2 за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 09.11.2009р. зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності, зокрема, «Діяльність автомобільного вантажного транспорту» (основний), код КВЕД 60.24.0.

Ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання від 04.04.2017р., суд зобов'язав позивача надати докази передачі транспортного засобу в користування іншій особі, яка виконувала перевезення, копію договору, товарно-транспортні накладні, тощо.

Позивач вимоги суду не виконав без будь-яких пояснень щодо причин ненадання таких доказів та необхідності їх витребування у інших осіб, що у сукупності із вищевикладеним свідчить про безпідставність та необґрунтованість його стверджень в обґрунтування позовних вимог.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачем доведена правомірність постанов про застосування адміністративно - господарського штрафу, а тому, позовні вимоги про визнання незаконними та скасування зазначених постанов не підлягають задоволенню.

За таких обставин позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Укртрансбезпеки в Одеській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Аракелян М.М.

Судді Бойко О.Я.

Харченко Ю.В.