Справа № 808/761/17
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року ( 12 год. 00 хв.)Справа № 808/761/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

22.03.2017 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо забезпечення виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а також відмову у виплаті названої допомоги; зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, відповідно до ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції діючій до 27.03.2014).

Ухвалою суду від 23.03.2017 позовну заяву було залишено без руху на підставі ст. 108 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позивачу було надано строк до 06.04.2017 для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 07.04.2017 відкрито провадження в адміністративній справі №808/761/17, закінчено підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи на 19.04.2017.

Ухвалою суду від 19.04.2017 провадження у справі зупинене за клопотанням позивача до 07.06.2017.

07.06.2017 провадження у справі поновлено.

Позивач у судове засідання не з'явилась, направила суду заяву про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження. Позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. На обґрунтування адміністративного позову посилається на приписи Закону України "Про статус судів", Закону України "Про судоустрій та статус суддів" та зазначає, що з 22.04.1993 по 08.09.2016 працювала на посаді судді Господарського суду Запорізької області, а надалі в Дніпропетровському апеляційному адміністративному суді. Вказує, що наказом №261-К від 26.09.2016 була відрахована зі штату Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у зв'язку з відставкою. Пояснює, що звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на підставі ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, яка діяла станом на 26.05.2013, тобто на момент набуття нею права на відставку та вихідну допомогу, але листом від 28.02.2017 №10/622/17 відповідачем повідомлено, що відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 27.03.2014) у суду відсутні правові підстави для виплати вказаної вихідної допомоги. Бездіяльність відповідача щодо забезпечення виплати вихідної допомоги та відмову, викладену у листі від 28.02.2017, вважає незаконними та протиправними, оскільки на момент призначення позивача на суддівську посаду та набуття двадцятирічного стажу перебування на посаді були чинними норми ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" та ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" відповідно, які передбачали право судді на отримання вихідної допомоги у разі виходу у відставку. Також вважає, що її позбавлено вихідної допомоги у порушення вимог та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу, оскільки починаючи з 1992 року держава понад 20 років на конституційному та законодавчому рівнях гарантувала певний обсяг соціального забезпечення суддів, отже, очікувана вихідна допомога, що була гарантована державою у ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", відповідно до практики ЄСПЛ є правомірними (законними) очікуваннями в розумінні ст. 1 Першого протоколу до конвенції. З огляду на тривалість існування законодавчої норми щодо права судді на отримання вихідної допомоги, виникнення цього права у позивача як у судді, під час дії цієї норми закону, повне скасування проголошеного та набутого суддею права на вихідну допомогу без будь-яких альтернатив свідчить про невідповідність втручання держави у права особи критеріям пропорційності, правової визначеності та недотримання державою справедливого балансу між загальними інтересами і набутими відповідно закону правами особи. На підставі викладеного, просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, в наданих запереченнях проти позову від 14.04.2017 просить суд розглянути справу без участі представника за наявними у справі матеріалами у відповідності до діючого законодавства. У запереченнях проти позову зокрема зазначено, що ч.1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена із зазначеного Закону згідно із Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Враховуючи, що вказані положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» неконституційними не визнавалися, суддям, які виходили у відставку після 31.03.2014 виплата вихідної допомоги законодавством передбачена не була. На підставі викладеного просить у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в справі матеріалами, за відсутності представників сторін, в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Як свідчать матеріали справи, 22.04.1993 Постановою Верховної Ради України №3137-ХІІ ОСОБА_1 була призначена суддею Арбітражного суду Запорізької області (з 21.06.2001 - Господарський суд Запорізької області). Наказом №50 від 18.05.1993 була зарахована у штат цього суду з 26.05.1993.

Постановою Верховної Ради України від 08.02.2007 №625-У «Про обрання суддів» позивача було обрано суддею Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-У11 «Про звільнення суддів у зв'язку з поданням заяви про відставку» ОСОБА_1 звільнено з посади судді та наказом Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2016 №261-К відраховано зі штату вказаного суду (а.с.64).

В лютому 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, відповідно до ч.1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Листом від 28.02.2017 за № 10/622/17 відповідач повідомив позивача про відмову у задоволенні поданої заяви. Зазначена відмова була обґрунтована тим, що ч.1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втратила чинність згідно Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII, а тому у Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду відсутні правові підстави для виплати вищевказаної вихідної допомоги (а.с.21).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо забезпечення позивачу виплати вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а також відмову у виплаті названої допомоги протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

На момент виникнення спірних правовідносин питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначались Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон України №2453-VI).

Відповідно до ст. 100 Закону України №2453-VI (в редакції до 01.04.2014) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених ч. 5 ст. 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі ст. 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною 6 ст. 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України №2453-VI передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (далі - вихідна допомога).

Отже, за приписами Закону України №2453-VI в редакції до 01.04.2014 суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача - постанови Верховної Ради України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом із цим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді та відрахування позивача зі штату Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII виключено ст. 136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою. В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016).

У подальшому до Закону України №2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності з 28.03.2015 та відповідно до якого Закон України №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону України №2453-VI (в редакції, чинній на момент винесення Верховною Радою України постанови, якою позивача звільнено у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених ч. 5 ст. 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За приписами ст. 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною 6 ст. 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Таким чином, після викладення в новій редакції та з урахуванням внесених змін Закон України №2453-VI не містить положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення ст. 136 із Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося.

Отже, починаючи з 01.04.2014 та станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку, відсутні.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

На момент реалізації позивачем права на вихід у відставку виплата вихідної допомоги не була передбачена нормами чинного законодавства. Враховуючи чіткість та однозначність визначеності нормативного регулювання даного питання, позивач не міг очікувати на отримання такої вихідної допомоги, у зв'язку з чим його сподівання не можуть бути визнані законним та правомірними.

Суд вважає необґрунтованим твердження позивача щодо отримання ним права на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку з часу, з якого його стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що передбачена ст. 136 Закону України №2453-VІ виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України №2453-VI в редакції, станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

За таких обставин, суд приходить висновку, що станом на дату звільнення позивача з посади - 08.09.2016, були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Враховуючи, що позивач реалізував свою власну волю на вихід у відставку, а також був звільнений у відставку постановою Верховної Ради України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправними бездіяльності відповідача щодо забезпечення позивачу виплати вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а також відмову у виплаті названої допомоги, оскільки відповідач діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України, а тому правомірно не здійснив позивачу нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Оскільки вимоги про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, відповідно до ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції діючій до 27.03.2014) є похідними позовними вимогами від визнання протиправними бездіяльності та відмови, які відповідачем допущені не були, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову в цій частині також.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно з ч.1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено ч. 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність оскаржуваних бездіяльності та відмови, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 94, 158, 160, 161, 162, 163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В.Садовий