Справа № 824/205/17-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/205/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Державної судової адміністрації України ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Апеляційного суду Чернівецької області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Державна казначейська служба України, про визнання неправомірними рішень та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Апеляційного суду Чернівецької області, Державної судової адміністрації України про визнання неправомірними рішень та зобовязання вчинити дії.

Позивач просила суд визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Чернівецької області та Державної судової адміністрації України у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку та зобовязати нарахувати та виплатити їй таку допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за штатною посадою судді апеляційного суду.

Подавши до суду заяву про збільшення позовних вимог від 15 травня 2017 року, ОСОБА_3 просить визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Чернівецької області та Державної судової адміністрації України у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги у звязку з виходом у відставку та зобовязати нарахувати і виплатити їй вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку за штатною посадою судді апеляційного суду за кожен повний рік 29 років роботи на посаді судді апеляційного суду.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що 22 червня 1987 року вона була обрана суддею Глибоцького районного народного суду Чернівецької області. У квітні 1992 року обрана суддею Першотравневого районного суду м. Чернівці і 25 лютого 2002 року постановою Верховної Ради України обрана суддею вказаного суду безстроково. 13 серпня 2008 року постановою Верховної Ради України обрана на посаду судді Апеляційного суду Чернівецької області та зарахована в штат судової палати у цивільних справах апеляційного суду. Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VIII «Про звільнення суддів» відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 Конституції України звільнена з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку та наказом №05-02/171к від 26 вересня 2016 року відрахована зі штату Апеляційного суду Чернівецької області.

Позивач вказувала, що зверталась до Апеляційного суду Чернівецької області та Державної судової адміністрації України із заявами про нарахування та виплату їй вихідної допомоги, на що отримала відповіді про відсутність правових підстав для задоволення такої вимоги.

ОСОБА_3 зазначала, що право на відставку у неї виникло під час дії норм Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII, статтею 43 якого передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку, і це право вона мала до набрання чинності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII від 27 березня 2014 року.

Наголошувала, що на момент виникнення у неї права на відставку у звязку з досягненням 20-річного стажу роботи на посаді судді 22 червня 2007 року стаття 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII діяла і передбачала повязане з цим право на отримання вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку, та в подальшому стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI також передбачала повязане з цим право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат. Однак, на думку позивача, відповідачі в порушення вказаних норм закону відмовили їй у виплаті вихідної допомоги, тим самим порушивши вимоги статті 19 Конституції України.

Державна судова адміністрація України надала суду заперечення проти позову у письмовій формі, в яких вказувала, що на день подання позивачем заяви про відставку та на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_3 стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI втратила чинність відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166- VIІ.

Відповідач зазначав, що вказаний закон набрав чинності з 01 квітня 2014 року та є чинним, рішення щодо його неконституційності в частині виключення статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Конституційним Судом України не приймалося, а тому обовязкове до виконання.

Вказував, що положення статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо виплати судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги, є нормами безпосередньої дії, а тому не можуть застосовуватись у ретроактивній формі.

Державна судова адміністрація України зазначала, що позивач не перебувала у трудових відносинах з нею. У даному випадку голова Апеляційного суду Чернівецької області видавав наказ про відрахування зі штату суду та визначав необхідні виплати при звільненні, однак в наказі не вказано про виплату вихідної допомоги позивачу.

Крім цього, відповідач зазначав, що частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено обовязок виплачувати вихідну неоподатковувану допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою лише за умови виходу судді у відставку, а не за умови виникнення права на подання заяви про відставку.

На думку відповідача, необґрунтованим є посилання позивача на виникнення права на відставку та вихідну допомогу під час дії Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII та застосування норм даного закону до відносин, що виникли після втрати ним чинності.

Оскільки законних підстав для нарахування та виплати ОСОБА_3 вихідної допомоги у звязку з виходом її у відставку за останньою посадою немає, відповідач вважає, що відмовляючи позивачу у виплаті допомоги він діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Додатково вказавши суму спірної допомоги, просив суд визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Чернівецької області та Державної судової адміністрації України у нарахуванні та виплаті ОСОБА_3 вихідної допомоги у звязку з виходом у відставку та зобовязати нарахувати та виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку за штатною посадою судді апеляційного суду за кожен повний рік 29 років роботи на посаді судді апеляційного суду у розмірі 786335,00 грн.

Представник Державної судової адміністрації України в судовому засіданні надала пояснення аналогічні тим, що зазначені в запереченні проти позову. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідач - Апеляційний суд Чернівецької області про дату, час та місце проведення розгляду справи був належним чином повідомлений. Однак його представник в судове засідання не зявився. Водночас у поданому до суду клопотанні від 13 квітня 2017 року відповідач просив розглянути дану справу без участі представника Апеляційного суду Чернівецької області.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Державна казначейська служба України, повідомлена належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилась. Свою позицію відносно позову не повідомила.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 22 червня 1987 року обрана на посаду судді Глибоцького районного народного суду Чернівецької області.

17 квітня 1992 року обрана на посаду судді Першотравневого районного суду м. Чернівці.

13 серпня 2008 року обрана на посаду судді Апеляційного суду Чернівецької області безстроково, а 14 серпня 2008 року зарахована в штат судової палати у цивільних справах апеляційного суду.

08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову «Про звільнення суддів» №1515-VIII, якою ОСОБА_3 звільнено з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 Конституції України.

Наказом Апеляційного суду Чернівецької області від 26 вересня 2016 року №05-02/171-к ОСОБА_3 відраховано зі штату Апеляційного суду Чернівецької області 26 вересня 2016 року у звязку із поданням заяви про відставку відповідно до постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VIII «Про звільнення суддів».

26 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до в.о. голови Апеляційного суду Чернівецької області із заявою, в якій просила виплатити їй вихідну допомогу у звязку із звільненням з посади судді Апеляційного суду Чернівецької області у відставку.

Листом від 04 жовтня 2016 року №01-91/с за підписом в.о. голови Апеляційного суду Чернівецької області ОСОБА_4 позивачу відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

В листі зазначено, що чинним на момент звільнення ОСОБА_3 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено нарахування та виплата вихідної допомоги у звязку з виходом у відставку.

03 листопада 2016 року позивач звернулась із аналогічною заявою до Державної судової адміністрації України.

Листом від 18 листопада 2016 року №С1371-16-1504/16 Державна судова адміністрація України повідомила ОСОБА_3 про відсутність правових підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги.

В листі, зокрема, зазначено, що на суддів, звільнених з посади постановами прийнятими Верховною Радою України до 30 вересня 2016 року, не поширюються норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, а тому підстави для виплати вихідної допомоги суддям у звязку із відставкою відсутні.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_3 звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 9 частини пятої статті 126 Конституції України (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) передбачалось, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до положень статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Як вбачається з обставин справи, позивач працювала на посаді судді 29 років і скористалась своїм правом на відставку. 08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову, якою ОСОБА_3 звільнено з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку. Отже, 08 вересня 2016 року повноваження позивача як судді припинились.

На думку ОСОБА_3, у звязку з виходом у відставку вона має право на отримання вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за штатною посадою судді апеляційного суду за кожен повний рік відповідно до статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII.

Однак, на переконання суду, такі вимоги позивача є безпідставними.

Так, відповідно до частини третьої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Проте, указаний закон втратив чинність 01 січня 2012 року на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ.

Положеннями частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону, що діяла до 01 квітня 2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1116-VII внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI та виключено статтю 136.

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» вказані зміни набрали чинності з 01 квітня 2014 року.

Внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

30 вересня 2016 року набрали чинності норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ, частиною першою статті 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм суд звертає увагу на положення статті 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, норми статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII, статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ щодо виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги не мають зворотної дії в часі.

В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді, а саме: станом на 08 вересня 2016 року.

Наведені висновки узгоджуються із правовою позицією як Вищого адміністративного суду України (викладена в ухвалах від 09 березня 2017 року у справі №К/800/6865/17, від 15 березня 2016 року у справі №К/800/49608/15, від 29 березня 2017 року у справі №К/800/18735/16, від 28 лютого 2017 року у справі №К/800/18185/16, від 22 березня 2017 року у справі №К/800/23072/16, від 20 квітня 2017 року у справі №К/800/12384/17), так і Вінницького апеляційного адміністративного суду (викладена в ухвалах від 14 березня 2017 року у справі №802/258/16-а, від 16 березня 2017 року у справі №822/55/17, від 13 вересня 2016 року у справі №802/1009/16-а, від 09 лютого 2017 року у справі №802/1789/16-а, від 19 січня 2017 року у справі №822/2043/16 та у постанові від 07 липня 2016 року у справі №726/726/16-а) в аналогічних правовідносинах.

Оскільки датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку чи дата звільнення з посади (відрахування зі штату суду), і на момент винесення Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у звязку із поданням заяви про відставку (08 вересня 2016 року) діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, яким не передбачалось нарахування і виплата спірної вихідної допомоги, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на отримання указаної. При прийнятті оскаржуваних рішень відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, правові підстави для задоволення заявлених ОСОБА_3 вимог відсутні.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно частини першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході судового розгляду справи доведено правомірність оскаржуваних рішень відповідачів.

Натомість доводи позивача в обґрунтування позову є безпідставними.

Так, суд вважає за необхідне зазначити про помилковість посилань позивача відносно її права на отримання вихідної допомоги на статтю 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII, оскільки на час виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачами указаний закон втратив чинність.

До того ж, названа норма прямо визначала, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку.

Оскільки ОСОБА_3 набула зазначене право у 2007 році, а реалізувала його лише у 2016 році, то підстави для застосування до спірних відносин статті 43 Закону України «Про статус суддів» відсутні.

Крім того, безпідставним є посилання позивача на статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, адже, як уже зазначалось вище, на день прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді та, відповідно, припинення повноважень судді, норми статті 136 щодо виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, не діяли.

Також помилковим є посилання позивача у позовній заяві на статтю 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ, оскільки даний закон набрав чинності 30 вересня 2016 року, тобто уже після прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку.

Крім цього, вирішуючи спір, суд додатково звертає увагу на те, що згідно рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 вихідна допомога за своєю правовою природою є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 160 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 15 червня 2017 року.