Справа № 816/679/17
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/679/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Дубінчина О.М.,

представника позивача - Крамаренко О.П.,

представників відповідача - Арутюнової А.О., Штанько О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма ДІАМАНТ ЛТД" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В:

10 травня 2017 року Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма ДІАМАНТ ЛТД" (надалі по тексту - ТОВ "Фірма ДІАМАНТ ЛТД", відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 41737 грн 34 коп. та пені у розмірі 367 грн 18 коп.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідачем на виконання вимог статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у 2016 році не забезпечено виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та не сплачено у добровільному порядку у встановлений законом строк адміністративно-господарські санкції у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за 2 робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів і не зайняті інвалідами, у сумі 41737 грн 34 коп., у зв'язку з чим позивачем розраховано пеню у сумі 367 грн 18 коп.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні.

У письмових запереченнях відповідач зазначав, що ТОВ «Фірма ДІАМАНТ ЛТД» було створено робочі місця для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу, проінформовано центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакансій) для працевлаштування інвалідів, що свідчить про здійснення заходів, спрямованих на працевлаштування інвалідів. Зауважував, що Полтавським міським центром зайнятості протягом 2016 року направлялися інваліди для працевлаштування, однак такі інваліди не були працевлаштовані з незалежних від ТОВ «Фірма ДІАМАНТ ЛТД» причин. За таких обставин відповідач вважає, що товариство не може нести відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма ДІАМАНТ ЛТД" (ідентифікаційний код 13929625) зареєстроване як юридична особа 20.05.1994, відомості про яку включено до Єдиного державного реєстру 19.09.2005, запис № 1 002895, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а.с. 97 - 103/.

24 лютого 2017 року ТОВ "Фірма ДІАМАНТ ЛТД" подано до Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік (форма № 10-ПІ) /а.с.5/.

Згідно відомостей, зазначених у Звіті, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу підприємства у 2016 році становила 105 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 2 особи, кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» - 4 особи.

Беручи до уваги дані звіту, позивачем розраховано суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, виходячи із кількості незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів (2 особи), в сумі 41737 грн 34 коп./а.с. 6/

З огляду на прострочення відповідачем терміну оплати адміністративно-господарських санкцій на 22 дні (з 19.04.2017 по 10.05.2017) позивачем розраховано пеню у розмірі 367 грн 18 коп.

Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені із відповідача, суд враховує наступне.

За змістом частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

В силу положень частин 1, 2 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Суд враховує, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас за приписами частини 3 статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» саме державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

За таких обставин, у разі якщо під підприємством вжито усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись тощо.

Зазначена правова позиція неодноразово висловлювалася у постановах Верховного Суду України, зокрема, у постанові від 20 червня 2011 року у справі 21-60а11, від 26 червня 2012 року у справі 21-105а12.

При цьому висновок про належне виконання підприємством свого обов'язку по вжиттю усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів може бути зроблений у разі підтвердження здійснення підприємством передбачених чинним законодавством заходів щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходів щодо інформування уповноважених органів про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів для забезпечення можливості виконання органами, зазначеними в статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», свого обов'язку стосовно безпосереднього працевлаштування інвалідів.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 28 травня 2013 року у справі 21-386а12, від 11 червня 2013 року у справі 21-63а13, від 11 лютого 2014 року у справі 21-485а13.

Згідно з положеннями наказу Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 "Про затвердження форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання" форма звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" (далі - інформація) заповнюється роботодавцями та подається до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й).

З огляду на вищезазначене, звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство для працевлаштування інвалідів.

За таких обставин неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості є порушенням вищезгаданих норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 9 липня та 19 листопада 2013 року (№№ 21-200а13, 21-397а13 відповідно).

Судом встановлено, що відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік за формою № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача у 2016 році склала 105 осіб.

Відтак в силу вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для відповідача становив чотири робочі місця.

Матеріалами справи підтверджено, що протягом 2016 року у ТОВ «Фірма ДІАМАНТ ЛТД» працювали: гр. ОСОБА_5, інвалід 3 групи (наказ про прийняття на роботу № 32-К від 01.08.2011 /а.с.57/, довідка МСЕ № 0395835 /а.с. 51/), гр. ОСОБА_6, інвалід 2 групи (наказ (розпорядження) про прийняття на роботу № 15-К від 12.04.2011, наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 57-К від 05.05.2016, довідка МСЕ № 0116428 /а.с. 52, 54, 55/), гр. ОСОБА_7, інвалід 3 групи з 23.09.2016 (наказ про переведення від 04.01.2016 № 1-13К, довідка МСЕ № 0555413 /а.с. 53, 58/).

Таким чином середньооблікова кількість штатних працівників ТОВ «Фірма ДІАМАНТ ЛТД», яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, у 2016 році склала 2 особи, що не заперечується сторонами.

Судом встановлено, що з лютого по грудень 2016 року відповідач щомісяця подавав до Полтавського міського центру зайнятості звітність за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» із зазначенням вакансій для працевлаштування інвалідів в кількості не менше двох, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями звітів за формою №3-ПН /а.с.22 - 50/, а також листом Полтавського міського центру зайнятості від 19.04.2017 № 04-1205 /а.с. 14/.

У січні 2016 року звітність за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» відповідачем до центру зайнятості не подавалась.

Із звітів за формою 3-ПН за лютий 2016 року суд вбачає, що відповідачем визначено 2 вакантні посади для працевлаштування інвалідів: робітник з благоустрою та прибиральник виробничих приміщень.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем вжито заходів щодо інформування центру зайнятості про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів за період з лютого по грудень 2016 року, за січень 2016 року - передбачений частиною 3 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» обов'язок надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, не виконано.

Також суд враховує, що за приписами частини 1 статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

За змістом положень частин 1, 2 статті 18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Відповідно до статті 27 Конвенції про права інвалідів від 13.12.2006, яка ратифікована Україною 16.12.2009 та набрала чинності для України 06.03.2010, держави-учасниці визнають право інвалідів на працю нарівні з іншими; воно включає право на отримання можливості заробляти собі на життя працею, яку інвалід вільно вибрав чи на яку він вільно погодився, в умовах, коли ринок праці та виробниче середовище є відкритими, інклюзивними та доступними для інвалідів. Держави-учасниці забезпечують і заохочують реалізацію права на працю, зокрема тими особами, які отримують інвалідність під час трудової діяльності, шляхом ужиття, у тому числі в законодавчому порядку, належних заходів, спрямованих, зокрема, на таке: a) заборону дискримінації за ознакою інвалідності стосовно всіх питань, які стосуються всіх форм зайнятості, зокрема умов прийому на роботу, наймання та зайнятості, збереження роботи, просування по службі та безпечних і здорових умов праці.

Частиною 3 статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» встановлено, що відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що відмова в укладенні трудового договору з інвалідом може мати місце лише у випадках, вичерпний перелік яких зазначено у статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів».

Судом встановлено, що упродовж 2016 року на підприємство відповідача Полтавським міським центром зайнятості неодноразово направлялись для працевлаштування інваліди, про що свідчать завірені копії корінців направлень на працевлаштування на робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда, із доданими копіями довідок МСЕ, надані на вимогу суду Полтавським міським центром зайнятості /а.с. 124 - 142, 145 - 154/.

Суд зауважує, що наказом Міністерства соціальної політики України від 17 серпня 2015 року № 848 затверджено форми направлення на працевлаштування та корінця направлення на працевлаштування, із змісту яких вбачається, що направлення на працевлаштування залишається у роботодавця, а корінець направлення повертається до центру зайнятості.

Відповідно до корінців направлень на працевлаштування на робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда, ТОВ «Фірма Діамант ЛТД» частині направлених осіб відмовлено у прийнятті на роботу, інші не виявили бажання працювати на відповідних робочих місцях, на які їх було направлено центром зайнятості.

Надаючи оцінку обґрунтованості відмов відповідача у прийнятті на роботу осіб, направлених центром зайнятості на працевлаштування на робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда, суд виходить з наступного.

Так, судом встановлено, що Полтавським міським центром зайнятості у березні 2016 року на робоче місце (вакансію) «прибиральник виробничих приміщень» відповідача направлено ОСОБА_8, яка є інвалідом 3 групи, що підтверджується відповідною довідкою МСЕ /а.с. 138/. У корінці направлення на працевлаштування ОСОБА_8, засвідченого підписом та печаткою відповідача, зазначено «відмовлено у прийнятті на роботу», підкреслено «просимо направити на це робоче місце іншу кандидатуру» /а.с. 136/. В ході розгляду справи представниками відповідача не надано обґрунтованих пояснень та належних доказів щодо підстав відмови у прийнятті на роботу ОСОБА_8 При цьому суд враховує, що за висновком про умови та характер праці у довідці МСЕ, виданої ОСОБА_8, останній протипоказана праця в шкідливих та небезпечних умовах, в нічні зміни, психоемоційні навантаження /а.с.138/. Зважаючи на те, що представниками відповідача не надано доказів про наявність шкідливих та небезпечних умов роботи на посаді прибиральника виробничих приміщень, необхідності праці у нічні зміни, можливість психоемоційних навантажень, і характеристика вакансії у звітності за формою № 3-ПН не містила відповідних застережень, суд приходить до висновку, що відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_8 на посаду прибиральника виробничих приміщень не була обумовлена підставами, передбаченими статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», тобто була необґрунтована і безпідставна.

Також Полтавським міським центром зайнятості направлено ОСОБА_8 у травні 2016 року на робоче місце (вакансію) «робітник з благоустрою», і згідно із корінцем направлення останній 24.05.2016 відмовлено в прийнятті на роботу з підстав зайняття робочого місця з 04.05.2016 /а.с. 137/.

На підтвердження підстави відмови у прийнятті на роботу ОСОБА_8 на посаду «робітник з благоустрою» відповідачем надано копію заяви ОСОБА_9 від 04.05.2016 про прийняття на роботу робітником з благоустрою з 26.05.2016 /а.с. 157/, копію довідки МСЕ про інвалідність ОСОБА_9 /а.с. 158/. При цьому представниками відповідача пояснено, що ОСОБА_9 фактично на роботу не була прийнята, наказ про прийняття на роботу не видавався.

Суд зауважує, що відповідно до частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином заява особи про прийняття на роботу не є підтвердженням працевлаштування цієї особи без відповідного наказу (розпорядження) власника підприємства або уповноваженого ним органу, тому відповідач необґрунтовано відмовив у працевлаштуванні ОСОБА_8 на посаду «робітник з благоустрою» у зв'язку з тим, що робоче місце зайняте з 04.05.2016.

У грудні 2016 році Полтавським міським центром зайнятості направлено ОСОБА_10, який є інвалідом, що підтверджується відповідною довідкою МСЕ від 19.04.2016 /а.с. 149/. на робоче місце (вакансію) «прибиральник виробничих приміщень».

У корінці направлення на працевлаштування ОСОБА_10 від 14.12.2016, засвідченого підписом та печаткою відповідача, зазначено «не відповідає вимогам у зв'язку з захворюванням по групі інвалідності (туберкульоз)»/а.с. 148/.

В ході розгляду справи представники відповідача пояснили, що ТОВ "Фірма ДІАМАНТ ЛТД" є підприємством харчової промисловості, тому не могло працевлаштувати особу із захворюванням на туберкульоз, водночас не зазначили точно, з яких джерел було отримано інформацію про діагноз особи, вказавши, що, ймовірно, зі слів особи.

Суд бере до уваги, що відповідно до положень статті 26 Закону України від 24.02.1994 № 4004-XII "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" працівники підприємств харчової промисловості, громадського харчування і торгівлі, водопровідних споруд, лікувально-профілактичних, дошкільних і навчально-виховних закладів, об'єктів комунально-побутового обслуговування, інших підприємств, установ, організацій, професійна чи інша діяльність яких пов'язана з обслуговуванням населення і може спричинити поширення інфекційних захворювань, виникнення харчових отруєнь, а також працівники, зайняті на важких роботах і на роботах із шкідливими або небезпечними умовами праці, повинні проходити обов'язкові попередні (до прийняття на роботу) і періодичні медичні огляди. Обов'язкові щорічні медичні огляди проходять також особи віком до 21 року.

Розділом 1 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов'язковим профілактичним медичним оглядам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2001 № 559, встановлено, що до такого переліку у харчовій та переробній промисловості (крім працівників підприємств з виробництва дріжджів, олії, сушених овочів, солі, молочної кислоти, фасування чаю, кави; млинів, крупорушок, зерносховищ, елеваторів; крохмалепатокових, соледобувних, спиртових, лікеро-горілчаних підприємств; складів зерна, борошна, круп) належать: працівники адміністрації, які мають доступ у виробничі цехи, складські приміщення, холодильники, експедиції, виробничі лабораторії; технологи, начальники цехів; працівники лабораторій та заквасного відділення; працівники складів, холодильників; персонал, який миє обладнання, готує мийні засоби та дезінфекційні розчини; Медичний персонал; прибиральники приміщень; слюсарі, електромонтери та інші працівники, зайняті ремонтними роботами у виробничих та складських приміщеннях; вантажники; водії, зайняті транспортуванням харчової продукції (на всіх видах транспорту); працівники пунктів приймання сирого молока; Працівники кремово-кондитерських виробництв, цехів; працівники цехів виробництва дитячого харчування; працівники цехів виробництва морозива, десертів; працівники цехів фасування продукції молокопереробної, м'ясопереробної та рибопереробної промисловості, іншої готової до споживання продукції; працівники цехів виробництва кулінарної продукції; працівники інших виробничих цехів виробництва харчових продуктів.

Обов'язкові попередні (до прийняття на роботу) та періодичні профілактичні медичні огляди (далі - обов'язкові медичні огляди) працівників окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких пов'язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб (далі - працівники), та видача їм особистих медичних книжок проводяться відповідно до положень Порядку проведення обов'язкових профілактичних медичних оглядів та видачі особистих медичних книжок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2001 № 559.

Пунктом 2 вказаного Порядку встановлено, що обов'язкові медичні огляди проводяться за рахунок роботодавців (підприємство, установа, організація або фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, що використовують працю найманих працівників).

Статтею 14 Закону України від 05.07.2001 № 2586-III "Про протидію захворюванню на туберкульоз" передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, професійна діяльність яких пов'язана з обслуговуванням населення та/або виконанням робіт, під час здійснення яких є високий ризик зараження збудником захворювання на туберкульоз інших осіб, а також студенти вищих навчальних закладів I - IV рівнів акредитації, які мають виконувати зазначені роботи під час проходження виробничої практики, не допускаються до виконання робіт без проходження обов'язкового профілактичного медичного огляду на туберкульоз.

У разі виявлення у таких працівників та/або студентів захворювання на заразну форму туберкульозу вони відсторонюються від виконання робіт до припинення виділення з організму збудника туберкульозу та отримання медичного висновку щодо можливості виконання таких робіт.

Частина 2 статті 21 того ж Закону передбачає, що власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації усіх форм власності не має права звільнити працівника у зв'язку з його захворюванням на туберкульоз, крім випадків, коли захворювання на туберкульоз є протипоказанням для роботи за професією, визначеною в переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов'язковим профілактичним медичним оглядам, а переведення за його згодою на іншу роботу є неможливим. Перелік таких протипоказань встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що належність підприємства до галузі харчової промисловості не надає такому підприємству автоматично право для відмови у прийнятті на роботу особи, яка має певні захворювання, в тому числі туберкульоз, натомість у встановлених законодавством випадках вимагає від підприємства направити особу на попередній (до прийняття на роботу) медичний огляд, за наслідками якого буде встановлено, чи є протипоказання у особи до відповідної праці.

В ході розгляду справи представниками відповідача пояснено, що ОСОБА_10 на попередній медичний огляд не направлявся, документи на підтвердження наявності у ОСОБА_10 протипоказань, передбачених у Переліку протипоказань для роботи за професіями, визначеними в Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов'язковим профілактичним медичним оглядам, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 23 липня 2002 року N 280 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 8 серпня 2002 року за N 641/6929, у відповідача відсутні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у працевлаштуванні ОСОБА_10 на посаду «прибиральник виробничих приміщень» є безпідставною.

Також судом встановлено, що Полтавським міським центром зайнятості у червні 2016 року направлено на робоче місце (вакансію) «прибиральник виробничих приміщень» відповідача, ОСОБА_11, який є інвалідом 2 групи, що підтверджується відповідною довідкою МСЕ /а.с. 151/. У корінці направлення на працевлаштування ОСОБА_11, засвідченого підписом та печаткою відповідача, зазначено «відмовлено у прийнятті на роботу», підкреслено «просимо направити на це робоче місце іншу кандидатуру» /а.с. 150/.

Причина відмови у прийнятті на роботу у корінці направлення не зазначена, натомість представниками відповідача пояснено, що робота прибиральника виробничих приміщень пов'язана з фізичними навантаженням, що протипоказано ОСОБА_11 згідно медичного висновку у довідці МСЕ. Суд вважає обґрунтованими такі посилання відповідача, оскільки у висновку про умови та характер праці довідки МСЕ, виданої ОСОБА_11, зазначено, що останньому протипоказана фізична праця, психоемоційне перенапруження /а.с. 151/.

Відносно направлених Полтавським міським центром зайнятості у березні 2016 року до ТОВ «Фірма ДІАМАНТ ЛТД» ОСОБА_12, ОСОБА_13, які мають інвалідність, то судом встановлено, що у корінцях направлень вказаних осіб /а.с. 139, 141/ відмічено графу «відмовлено в прийнятті на роботу», тоді як за поясненнями представників відповідача у корінцях допущено помилку, оскільки мала місце відмова осіб у працевлаштуванні. Однак суд зауважує, що корінець повідомлення є тим документом, який підтверджує рішення роботодавця щодо направленої на працевлаштування особи, тому за відсутності виправлень (повідомлення про помилку уповноваженому органу) відомості у корінці вважаються достовірними.

Стосовно підстав відмови у прийнятті на роботу ОСОБА_13 на посаду «прибиральник виробничих приміщень», то у корінці направлення зазначено «великий об'єм роботи», при цьому за змістом висновку про умови та характер праці довідки МСЕ, виданої ОСОБА_13, протипоказана праця, потребуюча напруження зору, на верстатах. водієм /а.с.142/. Враховуючи те, що робота прибиральника передбачає напруження зору, суд приходить до висновку про наявність у відповідача підстав для відмови у прийнятті на роботу ОСОБА_13

Щодо підстав відмови у прийнятті на роботу ОСОБА_12 на посаду «прибиральник виробничих приміщень», суд зауважує, що у корінці направлення зазначено «у зв'язку зі станом здоров'я», при цьому за змістом висновку про умови та характер праці довідки МСЕ, виданої ОСОБА_12,рекомендовано працю «без важких, шкідливих та небезпечних умов, значних психоемоційних навантажень» /а.с.140/.

Зважаючи на те, що представниками відповідача не надано доказів про наявність важких, шкідливих та небезпечних умов роботи на посаді прибиральника виробничих приміщень, можливість значних психоемоційних навантажень, і характеристика вакансії у звітності за формою № 3-ПН не містила відповідних застережень, суд приходить до висновку, що відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_12 на посаду прибиральника виробничих приміщень не була обумовлена підставами, передбаченими статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», тобто була необґрунтована і безпідставна.

Враховуючи наведене вище, відповідач не довів належними та допустимими засобами доказування факту здійснення ним передбачених чинним законодавством заходів щодо створення умов для працевлаштування як мінімум двох осіб з інвалідністю, попередньо при цьому проінформувавши уповноважений орган про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування таких інвалідів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про невиконання відповідачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» та невжиття всіх залежних від підприємства заходів щодо працевлаштування інвалідів, що призвело до безпідставної відмови протягом 2016 року у працевлаштуванні як мінімум двох інвалідів, тому застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій відповідає вимогам статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

За змістом частини 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік форми №10-ПІ, поданого відповідачем до Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньорічна заробітна плата штатного працівника (код рядка 05) - 20868,67 грн. Відтак сума адміністративно-господарських санкцій для відповідача за два робочих місця, призначених для працевлаштування інваліда і не зайнятих інвалідами, складає 41 737,34 (20868,67 х2).

Крім того, за несвоєчасну сплату суми адміністративно-господарських санкцій підлягає сплаті пеня за 22 дні (з 19.04.2017 по 10.05.2017 включно) у розмірі 367,18 грн (41737,34 грн х 0,04% х 22).

Відповідно до частини 9 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку.

Враховуючи те, що відповідачем не сплачено у встановлений законом строк суму адміністративно-господарських санкцій, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій в сумі 41 737,34 грн. та пені в сумі 367,18 грн.

Згідно з частиною четвертою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

З огляду на викладене, судові витрати, здійснені позивачем, не підлягають стягненню із відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма ДІАМАНТ ЛТД" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені задовольнити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма ДІАМАНТ ЛТД" (ідентифікаційний код 13929625) адміністративно - господарські санкції у розмірі 41 737 грн 37 коп. (сорок одна тисяча сімсот тридцять сім гривень тридцять сім копійок) та пеню у розмірі 367 грн 18 коп. (триста шістдесят сім гривень вісімнадцять копійок) на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (ідентифікаційний код 13937406) на р/р 0002 в ГУДКСУ в Полтавській області, МФО 831019, код 38019510, одержувач - УДКСУ у м. Полтава.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2017 року .

Суддя М.В. Довгопол