Справа № 821/761/17
Суддя: Кисильова О.Й.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/761/17
17 год. 00 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Кисильової О.Й.,

при секретарі: Дудар Е.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Куща В.Г.,

представників третьої особи - Настич В.О., Хамідової Е.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, за участю третьої особи - прокуратури Херсонської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі-відповідач), за участю третьої особи - прокуратури Херсонської області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 10.04.2017 року № 62 к про звільнення ОСОБА_1;

- поновити позивача на посаді керівника Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області з 10 квітня 2017 року.

У судовому засіданні позивач, підтримавши позовні вимоги повністю, пояснив, що працює в органах прокуратури з липня 2003 року. У грудні 2015 року призначений за конкурсом на посаду керівника Херсонської місцевої прокуратури. За період роботи не мав жодних стягнень. На початку липня 2016 року прокурор Херсонської області примусив всіх керівників та заступників керівників місцевих прокуратур області, у тому числі позивача, написати заяви про звільнення з адміністративних посад за власним бажанням, мотивуючи тим, що це потрібно для оцінки морально-ділових якостей керівників за результатами роботи у липні 2016 року та вирішення питання їх подальшого перебування на адміністративних посадах. У разі відсутності негативних висновків кожен продовжить працювати. ОСОБА_1 написав заяву без дати, оскільки вважав, що сумлінно виконує посадові обов'язки, до його роботи немає жодних зауважень, а тому немає підстав для висновку про невідповідність займаній посаді. Дана подія набула розголосу у професійному середовищі та опублікована в інтернет-виданні "Прокурорська правда". Проте, перебуваючи на лікуванні, 10.04.2017 року позивач дізнався, що його звільнено з роботи у зв'язку із достроковим припиненням повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. Позивач зазначає, що дане рішення відповідача є незаконним, оскільки прийняте на підставі заяви, що не містить дати її написання та дати звільнення, тобто не відображає дійсного наміру позивача звільнитися за власним бажанням, Крім того, вказана заява адресована Генеральному прокурору України, проте зареєстрована прокуратурою Херсонської області у журналі вхідної кореспонденції 06.04.2017 року. Позивач стверджував, що не подавав ніякої заяви про звільнення 06.04.2017 року та не заходив до приміщення прокуратури Херсонської області. Вказана обставина свідчить про те, що написана у липні 2016 року під тиском прокурора області заява про звільнення перебувала у відділі з роботи з кадрами обласної прокуратури та була зареєстрована й передана третьою особою до Генеральної прокуратури за ініціативи прокурора області, який, у свою чергу підготував подання про звільнення ОСОБА_1, що не передбачено чинним законодавством. ОСОБА_1 зауважив, якщо б він мав власне усвідомлене бажання звільнитись, то подав би заяву безпосередньо відповідачу, як це передбачено Законом України "Про прокуратуру", а не третій особі. Посилаючись на наведене, просить скасувати наказ Генерального прокурора та поновити позивача на посаді керівника Херсонської місцевої прокуратури.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що 07.04.2017 року до Генеральної прокуратури України надійшло подання прокурора Херсонської області про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Херсонської місцевої прокуратури та заява позивача про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 9 та п.п. 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" Генеральний прокурор України видав наказ про звільнення позивача, оскільки причин для відмови у реалізації бажання позивача достроково припинити повноваження на адміністративній посаді у відповідача не було. Твердження позивача про те, що відповідач не повинен був приймати заяву без дати є безпідставним, оскільки жоден нормативний акт не встановлює обов'язковість реквізитів для такої заяви, тобто форма та зміст заяви є довільною. Також представник відповідача відмітив, що звільнення позивача з адміністративної посади не припиняє його повноважень прокурора, а тому ОСОБА_1 може за згодою працювати на іншій посаді в органах прокуратури, що, у свою чергу, зазначено у поданні прокурора Херсонської області. Звільнення прокурорів здійснюється з підстав, передбачених спеціальним Законом, а тому до спірних правовідносин норми КЗпП України застосовуються тільки у випадках, якщо такі правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством. З огляду на викладене вище, відповідач вважає оскаржуваний наказ правомірним, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Представники третьої особи - прокуратури Херсонської області заперечували проти позову, обґрунтовуючи тим, що пропускний режим дозволяє працівникам прокуратури, тим більше керівникам місцевих прокуратур, проходити до приміщення прокуратури Херсонської області без реєстрації у журналі відвідувачів, тобто по посвідченням прокурора. Подача кореспонденції працівникам відділу документального забезпечення відбувається без перетину терміналу контролю. Дані обставини свідчать про те, що позивач 06.04.2017 року мав можливість подати заяву без будь-якої реєстрації його особи. Зважаючи на те, що заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням не містила вихідного номера та не була адресована безпосередньо керівництву прокуратури області, то для забезпечення її збереження дана заява 06.04.2017 року була зареєстрована у книзі обліку вхідної кореспонденції. Також представники третьої особи вважають безпідставними твердження позивача про те, що заява про звільнення прокурора повинна подаватися безпосередньо Генеральному прокурору України без подання керівника регіональної прокуратури, оскільки до 15.04.2017 року прокурори призначалися та звільнялися з посад особами, уповноваженими приймати такі рішення без рекомендації Ради прокурорів України. Разом з тим, згідно пункту 2 розділу Х Положення про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України, у разі ініціювання питання про звільнення з адміністративної посади керівник регіональної прокуратури вносить подання, в якому обов'язково наводить конкретні обґрунтування причин звільнення. Зважаючи на наведені обставини, просять відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Херсонської області з 21 липня 2003 року, та у період з серпня 2008 року по грудень 2015 року обіймав такі керівні посади: заступник прокурора Суворовського району міста Херсона, прокурор Бериславського району, прокурор Голопристанського району, начальник управління представництва захисту інтересів в суді обласної прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України від 8 грудня 2015 року № 771 к старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено керівником Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області строком на п'ять років з 15.12.2015 року за результатами проходження конкурсу.

Наказом Генерального прокурора України від 10 квітня 2017 року № 62 к старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області у зв'язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням (п.1 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру"). Підставою для видання цього наказу зазначено подання прокурора області ОСОБА_5 та заява ОСОБА_1

Надаючи оцінку законності прийняття відповідачем оскаржуваного наказу, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 9 Закону № 1697-VII Генеральний прокурор України призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 41 Закону № 1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6 - 8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України з підстав подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням.

Згідно із абзацом четвертим пункту 5-1 розділу XIII "Перехідні положення" Закону №1697-VII до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" цього Закону прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Положення щодо призначення на посади та звільнення з посад, у тому числі адміністративних, за рекомендацією Ради прокурорів України набрали чинності 15 квітня 2017 року, тобто після звільнення позивача.

Отже, до 15.04.2017 року звільнення прокурора з адміністративної посади, у тому числі передбаченої пунктом 11 частини першої статті 39 цього Закону (керівника місцевої прокуратури) здійснювалось Генеральним прокурором без рекомендації Ради прокурорів України.

Обґрунтовуючи незаконність звільнення позивач посилається на ту обставину, що написання заяви про звільнення у липні 2016 року відбулось під психологічним тиском, тобто без наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді. 06.04.2017 року ОСОБА_1 не подавав та не надсилав третій особі заяви про звільнення. Також позивач пояснив, що якби мав намір припиняти повноваження керівника, то, дотримуючись порядку звільнення, подав би заяву безпосередньо Генеральному прокурору із зазначенням дати звільнення.

Суд зазначає, що відповідно до статті 222 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону №1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, а також притягнення до дисциплінарної відповідальності.

В силу положень частини 4 статті 16 Закону № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Так, згідно правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що призначення особи на посаду прокурора і звільнення прокурора із займаної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII, проте суд, зважаючи на відсутність врегулювання вказаним Законом питання звільнення прокурорів за власним бажанням, застосовує норми КЗпП України.

Як зазначено вище, наказом від 8 грудня 2015 року № 771 позивача призначено на посаду керівника місцевої прокуратури строком на п'ять років.

За правилами статті 39 Кодексу законів про працю України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2 ст. 38 КЗпП).

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України ).

Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з'ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов'язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

На думку суду, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб'єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством, зокрема ч. 4 ст. 24 КЗпП України.

Суд встановив, що заява про звільнення ОСОБА_1 не містить дати її написання та дати, з якої позивач мав намір припинити повноваження.

Варто відмітити, що заява про звільнення адресована Генеральному прокурору України, проте зареєстрована в книзі обліку вхідної кореспонденції прокуратури Херсонської області.

Представники відповідача та третьої особи на вимогу суду не надали належних доказів того, яким чином заява ОСОБА_1 потрапила до прокуратури Херсонської області 06.04.2017 року та зареєстрована у книзі обліку вхідної кореспонденції, а також не змогли пояснити спосіб надходження заяви до третьої особи (фельд'єгерською службою, спецзв'язком, кур'єрською доставкою, електронною поштою чи безпосередньо позивачем).

Зважаючи на викладене, суд погоджується із доводами позивача про те, що він не подавав 06.04.2017 року заяву про звільнення з адміністративної посади до прокуратури Херсонської області.

Також суд критично оцінює посилання відповідача на подання прокурора Херсонської області, як на підставу для звільнення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про прокуратуру", з метою забезпечення організації роботи з кадрами в органах прокуратури, наказом Генерального прокурора України від 12.10.2016 року № 357 затверджено Положення про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 07 листопада 2016 року за № 1450/29580 (далі-Положення № 357).

За правилами пунктів 1 та 2 розділу Х Положення № 357 звільнення прокурора з посади здійснюється відповідно до Кодексу законів про працю України та Закону України "Про прокуратуру". У разі ініціювання питання про звільнення з органів прокуратури або з адміністративної посади, призначення на яку чи звільнення з якої здійснюється Генеральним прокурором України, керівник регіональної прокуратури, ректор Національної академії прокуратури України вносить подання, у якому обов'язково наводяться конкретні обґрунтування причин звільнення, з долученням копій відповідних документів.

Отже, подання про звільнення з органів прокурату або з адміністративної посади вноситься керівником регіональної прокуратури у разі ініціювання питання про звільнення, тобто, якщо звільнення особи здійснюється за ініціативи керівника, зокрема, у разі неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов'язків з обов'язковим обґрунтування причин звільнення та з долученням копій відповідних документів.

Таким чином, при достроковому припиненні повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням керівник регіональної прокуратури подання не вносить.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), добросовісно та розсудливо.

Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідно до п.п. 2-8 ч. 3 ст. 2 КАС України, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Частиною 1 статті 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 КАСУ зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із частиною другою статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів факт подання позивачем 06.04.2017 року заяви про звільнення за власним бажанням та не спростував твердження ОСОБА_1 про складання ним даної заяви задовго до дня звільнення та відсутність наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді.

Разом з тим суд відмічає, що у період з 10.04.2017 року по 15.04.2017 року ОСОБА_1 тимчасово не працював у зв'язку із хворобою, що підтверджується листком непрацездатності серії АДВ № 781005.

Втім, обмеження щодо звільнення працівника у період непрацездатності стосується тільки звільнення з ініціативи власника, та не розповсюджується на звільнення працівника за власним бажанням, а тому суд не бере до уваги посилання позивача на порушення відповідачем норм трудового законодавства щодо заборони звільнення у період тимчасової непрацездатності.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

За таких обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за п.1 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру", а відтак скасовує наказ від 10.04.2017 року № 62 к та поновлює позивача на посаді керівника Херсонської місцевої прокуратури з 11.04.2017 року, оскільки день звільнення - 10.04.2017 року є останнім днем роботи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 158-163, 167, 256 КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 10 квітня 2017 року № 62 к про звільнення ОСОБА_1

Поновити старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді керівника Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області з 11 квітня 2017 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області з 11 квітня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 12 червня 2017 р.

Суддя Кисильова О.Й.

кат. 12.3