Справа № 807/531/16
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/4291/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року у справі за позовом Прокуратури Закарпатської області до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1, про визнання незаконними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2016 року позивач Прокуратура Закарпатської області звернулась в суд з позовною заявою до відповідача Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1, якою просила визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 по виконавчому провадженню № 50261537 від 16.03.2016 про стягнення з штрафу у розмірі 1020,00 грн за невиконання рішення суду та від 16.03.2016 про стягнення виконавчого збору в розмірі 2040,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що боржником (прокуратурою Закарпатської області) вжито всіх залежних від нього заходів, необхідних для виконання судового рішення та вимог державного виконавця. Зокрема, покликаючись на ч.1 ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження», вказує, що передумовою накладення штрафу за невиконання судового рішення є зясування державним виконавцем поважності причин його добровільного невиконання у встановлені строки і лише при їх відсутності на боржника накладається штраф у розмірах, встановлених ст. 89 цього Закону. Оскаржувані постанови винесені з порушенням встановленого нормами чинного законодавства порядку здійснення виконавчого провадження, що є підставою для їх скасування.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016 року була винесена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у строки, передбачені Законом України "Про виконавче провадження". Оскаржувані позивачем постанови від 16.03.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 2040 грн та про накладення штрафу у розмірі 1020 грн прийняті у зв»язку невиконанням у встановлений семиденний термін без поважних причин постанови державного виконавця, що зобов'язувала боржника виконати рішення суду про поновлення на роботі.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що постанова державного виконавця від 22.02.2016 про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №807/528/15 про зобовязання прокуратури Закарпатської області вирішити питання щодо призначення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду надійшла на адресу прокуратури з супровідним листом №20-1.348/17 від 22.02.2016 та зареєстрована відділом документального забезпечення прокуратури області 26.02.2016 за вх. №3673. Пунктом 2 резолютивної частини постанови про відкриття виконавчого провадження зазначено 7-ми денний строк для її самостійного виконання, а саме останнім днем терміну є 29.02.2016. Прокурором області 29.02.2016 накладено відповідну резолюцію щодо виконання вказаного документа, тобто, до безпосередніх виконавців постанова про відкриття виконавчого провадження надійшла останній день для її виконання, що унеможливило виконання постанови в межах встановленого виконавцем строку. Крім того, станом на 29.02.2016 в органах прокуратури Закарпатської області відсутні вакантні посади державних службовців, на які може бути здійснено призначення ОСОБА_1 В наявності перебувала лише одна тимчасово вакантна посада державного службовця спеціаліста І категорії Ужгородської місцевої прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Вирішення питання щодо призначення на вказану тимчасово вакантну посаду належить до компетенції керівника місцевої прокуратури, який відповідно до ч.2 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» видає накази з питань, що належить до його адміністративних повноважень, тому копію постанови державного виконавця надіслана для виконання керівнику Ужгородської місцевої прокуратури.

Згідно з інформацією, яка надійшла до прокуратури області з Ужгородської місцевої прокуратури №01-112/2809 вих-16 від 14.03.2016, керівником вказаної прокуратури стягувачу ОСОБА_1 09.03.2016 запропоновано зайняти тимчасово вакантну посаду державного службовця-спеціаліста І категорії Ужгородської місцевої прокуратури на умовах строкового трудового договору, про що ОСОБА_1В ознайомилась 11.03.2016. Однак, станом на 16.03.2016 ОСОБА_1 не повідомила про результати розгляду пропозиції та відповідної заяви про призначення на вказану тимчасово вакантну посаду не подала, про що листом від 17.03.2016 № 11-104 вих.16 проінформовано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Водночас державним виконавцем при винесенні постанови про накладення штрафу не перевірено стан виконання судового рішення, не взято до уваги вимоги статей 75,89 Закону України «Про виконавче провадження» щодо накладення штрафу за умови невиконання без поважних причин ч.1 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач зазначає, що на виконання рішення суду та постанови державного виконавця ним вжито всіх можливих заходів.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини першої, третьої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 257 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Так, Закон України Про виконавче провадження від 21.04.1999 № 606-XIV, що діяв на час виникнення спірних правовідносин (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 606-XIV), визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

В розумінні ч.1 ст.1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону

та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч.2 ст.2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

В силу ч.1 ст.6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 статті 11 Закону № 606-XIV, зокрема, передбачено, що державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до прокуратури Закарпатської області про визнання дій протиправними, скасування наказу № 114 к від 17.02.2015, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року скасовано та прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 до прокуратури Закарпатської області про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено частково; визнано протиправними дії Прокуратури Закарпатської області, скасовано наказ №114к від 17.02.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1В.» та зобов'язано прокуратуру Закарпатської області вирішити питання щодо призначення ОСОБА_1на рівнозначну посаду; стягнуто з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 в розмірі 61072, 11 грн.

17.02.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа від 02.02.2015 №807/528/15, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом за вказаним рішенням, що набрало законної сили, в частині визнання протиправними дій прокуратури Закарпатської області, скасування наказу №114 від 17.02.2015 та зобовязання вирішити питання щодо призначення на рівнозначну посаду ( т.1 а.с. 82-83).

22.02.2016 постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №807/528/15 від 02.02.2016, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом, та надіслано боржнику із встановленням семиденного терміну для виконання рішення суду в добровільному порядку (т.1 а.с.16).

Вказана постанова отримана Прокуратурою Закарпатської області 26.02.2016. Крім того, із наданих представником позивача пояснень слідує, що супровідний лист із постановою про відкриття виконавчого провадження надійшов 26.02.2016 в кінці робочого дня п'ятниці, а тому лише 29.02.2016 прокурором області у перший робочий день, що слідує за вихідним, накладено відповідну резолюцію щодо виконання вказаного документа, тобто, до безпосередніх виконавців постанова про відкриття виконавчого провадження надійшла в останній день для її самостійного виконання, що унеможливило виконання постанови у встановлений державним виконавцем строк.

Оскільки станом на 29.02.2016 в органах прокуратури Закарпатської області вакантних посад державних службовців, на які може бути здійснено призначення ОСОБА_1, не було та за наявності лише однієї тимчасово вакантної посади державного службовця - спеціаліста І категорії Ужгородської місцевої прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника, копія постанови державного виконавця надіслана для виконання керівнику Ужгородської місцевої прокуратури, обґрунтовуючи такі дії тим, що вирішення питання щодо призначення на вказану тимчасово вакантну посаду належить до компетенції керівника місцевої прокуратури, який відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про прокуратуру» видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.

Згідно з інформацією, яка надійшла до прокуратури області з Ужгородської місцевої прокуратури за №01-112/2809 вих-16 від 14.03.2016, керівником вказаної прокуратури стягувачу ОСОБА_1 09.03.2016 у письмовій формі запропоновано зайняти тимчасово вакантну посаду державного службовця - спеціаліста І категорії Ужгородської місцевої прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3 на умовах строкового трудового договору.

11.03.2016 ОСОБА_1 з цією пропозицією ознайомилась у приміщенні Ужгородської місцевої прокуратури, про що нею зроблено відповідну відмітку.

Станом на 16.03.2016 ОСОБА_1 про результати розгляду пропозиції про зайняття посади державного службовця Ужгородську місцеву прокуратуру та прокуратуру Закарпатської області не повідомила, заяву про призначення на вказану посаду не подала.

Інформація про вжиті заходи на виконання рішення суду щодо ОСОБА_1 позивачем направлено до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України листом від 17.03.2016 №11-104 вих-16.

16 березня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП№ 50261537 у розмірі 2040,00 грн та постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 1020,00 грн.

Позивач, вважаючи постанови державного виконавця від 16.03.2016 про стягнення виконавчого збору та про накладення штрафу неправомірними, звернувся до суду з вимогою про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

В силу п.1 ч.2 ст.17 Закону № 606-XIV відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Пунктом 1 частиною 1 статті 19 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно із частинами першою та другою статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 26 Закону № 606-XIV державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання.

Відповідно до п. 2 ч.3 ст.30 Закону № 606-XIV негайному виконанню підлягають рішення, зокрема, про поновлення на роботі чи на попередній посаді незаконно звільненого або переведеного працівника. Аналогічні вимоги містить норма ст. 235 Кодексу законів про працю України.

Слід зазначити, що згідно норм чинного законодавства рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

За приписами ч.1 ст. 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Враховуючи наведене, постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016 винесена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у строки, передбачені Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, здійснюється відповідно до статті 75 Закону № 606-ХIV.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 Закону № 606-ХIV.

За змістом частини першої статті 89 вказаного Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника у відповідному розмірі, передбаченому в цій же статті.

Отже, законодавець передбачив негативні наслідки (штрафні санкції) за невиконання в обумовлений строк відповідного рішення, за умови його невиконання без поважних причин.

Слід зазначити, що висновок суду першої інстанції про відмову у скасуванні оскаржуваної постанови про накладення шрафу (ВП №50261537) узгоджується із ст. 124 Конституції України, згідно якої судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ч. 1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст.6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що зі змісту рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, випливає однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 124 Конституції України.

Слід зазначити, що основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Зокрема, відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок, і саме на державу покладено обов»язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесенні проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 15.10.2009р. у справі «ОСОБА_2 проти України», від 27.07.2004р. у справі «Ромашов проти України», від 11.01.2005р. у справі «Дубенко проти України», від 07.12.2006р. у справі «Козачек проти України»).

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача законних підстав для винесення постанови від 16.03.2016 (ВП №50261537) про накладення на Прокуратуру Закарпатської області штрафу та постанови від 16.03.2016 про та стягнення з боржника виконавчого збору за невиконання рішення суду без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року у справі № 807/531/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6

Ухвала складена в повному обсязі 13.06.2017.