Справа № 357/2299/17
Суддя: Дмитренко А. М.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/2299/17
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий - суддя Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 12.06.1996 року по 07.11.2015 року він проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 року прийнятий на службу до поліції, з 30.09.2016 року його звільнено з посади поліцейського Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області на підставі пп.2 п.1 ст.77 /через хворобу/ Закону України «Про Національну поліцію», його вислуга років на день звільнення становить 21 рік 8 місяців 28 днів, також з 10.11.2016 року йому встановлено 2 групу інвалідності від захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. При звільненні позивача відповідачем не було проведено з ним розрахунок в повному обсязі та не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний рік служби, що передбачена ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому вихідної допомоги при звільненні з органів поліції у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні двадцять один календарний рік служби; стягнути з ГУ НП в Київській області на його користь одноразове грошове забезпечення при звільненні з поліції у розмірі 47826,45 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20907,60 грн.

В судове засідання позивач не з'явився, надав письмове клопотання щодо розгляду справи без його участі та заяву про уточнення позовних вимог /а.с.40-41/, в якій просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки у виплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні двадцять один календарний рік служби; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24790,44 грн., оскільки одноразову грошову допомогу при звільненні з органів поліції позивачу виплачено відповідачем 15.03.2017 року.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час розгляду справи відповідач був повідомлений неодноразово належним чином, заперечень на позов до суду не надано.

Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 12.06.1996 року був зарахований на службу в УВС Київської області, 07.11.2015 року звільнений з органів внутрішніх справ згідно наказу ГУ МВС в Київській області від 07.11.2015 року № 618 о/с.

З 07.11.2015 року по 30.09.2016 року позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Київській області.

Наведене стверджується копією трудової книжки позивача /а.с.10-11/.

Згідно витягу з наказу ГУ НП в Київській області від 26.09.2016 року № 562 о/с /а.с.9/, позивача - старшого сержанта поліції, поліцейського з обліку та збереження речових доказів і озброєння сектору логістики та матеріально-технічного забезпечення Білоцерківського відділу поліції, звільнено зі служби у запас за пп.2 п.1 ст. 77 /через хворобу/ Закону України «Про Національну поліцію».

Як зазначено в наказі, станом на день звільнення вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції становить 21 рік 08 місяців 28 днів.

Судом встановлено, що відповідно до ст.102 Закону України «Про Національну поліцію» та ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивач мав право на одержання одноразової грошової допомоги при звільненні з органі поліції в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно п.23 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом МВС України 06.04.2016 року № 260, зареєстровано в Мінюсті України 29.04.2016 року за № 669/28799, поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

.З наказу про звільнення зі служби позивача, на який вказано вище, вбачається, що датою його звільнення є 30.09.2016 року.

В судовому засіданні також встановлено, що одноразову грошову допомогу при звільненні, на яку позивач мав право, йому було виплачено відповідачем тільки 15.03.2017 року в сумі 47 109 грн.05 коп., що стверджується випискою з банківського рахунку позивача /а.с.45/.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Так, ні Законом України «Про Національну поліцію», ні іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ та органах поліції, не врегульовано питання щодо відповідальності роботодавця за порушення строків проведення розрахунків при звільненні зі служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15.

В ухвалі від 16.09.2015 року по справі № 2а-2921/10/1670 /К/9991/58928/11/ Вищий адміністративний суд України вважав обґрунтованим застосування до даних спірних правовідносин положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, оскільки перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За правилами ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини /аналогія закону/, а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права /аналогія права/.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно приписів ст.116 КЗпП відповідач мав розрахуватися з позивачем в день звільнення, тобто, 30.09.2016 року.

За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В судовому засіданні встановлено, що розрахунок з позивачем було фактично проведено тільки 15.03.2017 року.

Як роз'яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені у ст.116 КЗпП строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 цього Кодексу, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 року у справі № 21-1765а15.

Як було встановлено судом і вказано вище в постанові, при звільненні позивача відповідач не провів з ним повний розрахунок та не виплатив йому одноразову грошову допомогу при звільненні.

Згідно наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд.

Також слід зазначити, що одноразова грошова допомога при звільненні за змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» є компенсаційними виплатами, що охоплюються поняттям «заробітна плата».

В постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 року у справі № 21-476а14 викладено правовий висновок про те, що до складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.

Обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/ , за п.п.2,8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Згідно відомостей по нарахуванню заробітної плати /а.с.18/, заробітна плата /грошове забезпечення/ позивача становить за серпень 2016 року 4554,90 грн. по графіку 22 робочих днів, за вересень 2016 року -4554,90 грн. за 22 роб. день, всього 9109,80 грн. /44 робочих днів, тоді середньоденний заробіток буде становити 207 грн.04 коп./. А приймаючи до уваги той факт, що позивач працював з п'ятиденним графіком роботи, період затримки розрахунку з 01.10.2016 року по 14.03.2017 року включно /по день фактичного розрахунку/ становить 113 днів /10.2016 р. -20 роб.дн., 11.2016 р. -22 роб.дн., 12.2016 р.-22 роб.дн., 01.2017 р. -20 роб дн., 02.2017 р.-20 роб.дн., 03.2017 р. по 14.03. -9 роб.дн./, середній заробіток за цей період становить 23 395 грн.52 коп. /207,04 грн.- середньоденний заробіток х 113 дн./.

А тому з врахуванням всього наведеного суд вважає за можливе визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки у виплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні двадцять один календарний рік служби; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 23 395,52 грн.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: в т.ч. визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів.

За положеннями ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно норм ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком /ст.238 КЗпП/.

В п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Оскільки відповідач не виплатив позивачу всіх належних при звільненні сум на дату звернення позивача з даним позовом, розрахунок з позивачем було проведено після звернення його до суду /15.03.2017 року/, то суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлений ст.233 КЗпП України.

За ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не було надано до суду жодних доказів, які б спростовували наведені вище в постанові висновки суду по даному спору.

На підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 116, 117, 233, 238 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про Національну поліцію», ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», п.23 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом МВС України 06.04.2016 року № 260, зареєстровано в Мінюсті України 29.04.2016 року за № 669/28799, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/, ст.ст.2, 6, 9, 17, 71, 72, 99, 158-163, 167,185,186 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо затримки у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з органів поліції.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23 395 грн.52 коп.

В решті позову -відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А. М. Дмитренко