Справа № 644/2029/17
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 р.Справа № 644/2029/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Кононенко З.О.

Суддів: Бондара В.О. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.05.2017р. по справі № 644/2029/17 за позовом ОСОБА_1 до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення комісії Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова (протокол №5 від 10.02.2017) про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років; зобов'язати Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова зарахувати ОСОБА_1 період з 10.10.1997 по 20.04.2015 на посаді лікаря-терапевта цехового лікарняного участку (дільниці) в Медико-санітарному підрозділі Харківського заводу «Електроважмаш» до пільгового стажу для призначення пенсії за вислугу років.

В обґрунтування позову, позивач зазначав, що вважає рішення комісії Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова (протокол №5 від 10.02.2017) про відмову позивачу в призначенні пенсії за вислугу років безпідставним, протиправним, та таким що порушує її права, свободи та інтереси.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.05.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Харкова №5 від 10.02.2017 року в частині відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років через відсутність необхідного стажу роботи.

Зобов'язано Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи в період з 01.10.1997 року про 20.04.2015 року на посаді лікаря-терапевта цехового лікарняного участку (дільниці) в медико-санітарному підрозділі Харківського заводу «Електроважмаш» до пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 16.01.2017 року ОСОБА_1 звернулася до управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров'я.

Рішенням управління № 5 від 10.02.2017 року було відмовлено у призначенні пенсії.

Таке рішення мотивоване тим, що «період роботи з 01.10.1997 по 20.04.2015 на посаді лікаря терапевта цехового лікарняного участку в Медико-санітарному підрозділі Харківського заводу «Електроважмаш» до пільгового стажу за вислугу років не зараховується, тому що вказана установа не передбачена преліком закладів охорони здоров'я, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у зарахуванні до спеціального стажу період роботи з 01.10.1997 по 20.04.2015 на посаді лікаря терапевта цехового лікарняного участку в Медико-санітарному підрозділі Харківського заводу «Електроважмаш». А тому, оскільки у позивача на момент звернення із заявою про призначення пенсії був наявний необхідний спеціальний стаж роботи, за умови якого виникає право на пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров'я відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", то оскаржуване рішення відповідача є протиправним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Згідно п. "и"ст.77 Основ законодавства України про охорону здоров'я, медичні працівники мають право на пільгові умови пенсійного забезпечення.

Право на пенсію за вислугу років для працівників освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення передбачено п. "е"ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

На виконання зазначеної норми постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року затверджено Перелік закладів і установ охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №1436 від 26.09.2002 року. Зазначеним переліком визначені заклади охорони здоров'я, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності, належності зазначених закладів і установ.

Відповідно до розділу 2 Переліку, до закладів і установ віднесені: лікарняні заклади, лікувально - профілактичні заклади особливого типу, лікувально - трудові профілакторії, амбулаторно - поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові,заклади охорони материнства і дитинства, санітарно - курортні заклади, санітарно - епідеміологічні заклади, діагностичні центри. В зазначених закладах і установах право на призначення пенсії за вислугу років мають право: лікарі та середній медичний персонал.

Відповідно до вимог статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), передбачено також, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

З трудової книжки позивача вбачається, що ОСОБА_1 працювала: з 07.07.1997 року по 30.09.1997 року в медико-санітарній частині № 6 Харківського заводу «Електроважмаш» лікарем-терапевтом, з 01.10.1997 року прийнята на посаду лікаря-терапевта цехового лікарняного участку в медико-санітарний підрозділ Харківського заводу «Електроважмаш», 08.06.1998 року переведена лікарем-терапевтом цехового лікарняного участку 1 категорії в медико-санітарному підрозділі, 04.05.2005 року переведена лікарем-терапевтом цеховим в медико-санітарному підрозділі, 01.10.2012 року переведена лікарем-терапевтом цехових лікарняних участків в медико-санітарному підрозділі, та 20.04.2015 року звільнена за власним бажанням./а.с.9-10/

Згідно із п. 2 Примітки до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 р. № 909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Переліком закладів і установ освіти охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року (із змінами та доповненнями), не передбачена необхідність підтвердження роботи в структурному лікувальному закладі для визначення чи підтвердження спеціального стажу.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, стосовно того, що Переліком № 909 не передбачено така медична установа, як Медико-санітарна частина, колегія суддів ввжає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 3, 16 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров'я" заклади охорони здоров'я - підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.

Безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Заклад охорони здоров'я здійснює свою діяльність на підставі статуту, що затверджується власником або уповноваженим ним органом.

Офіційним визнанням статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності, відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765, є державна акредитація закладу охорони здоров'я.

Відповідно до п. 2 зазначеного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я. Акредитація проводиться один раз на три роки, перша акредитація закладу проводиться не пізніше ніж через два роки від початку здійснення діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що ДП Завод «Електроважмаш» неодноразово отримувало ліцензії на зайняття медичною практикою: ліцензія серія АА № 628610, строк дії з 16.10.2003 р. по 16.10.2006 р. /а.с 32/, ліцензія серія АВ № 333409, строк дії з 13.04.2007 р. по 19.01.2012 р. /а.с. 33/, ліцензія серія АГ № 600861, строк дії з 14.06.2012 р. /а.с.34/. Крім того, Медико-санітарна частина (підрозділ) ДП Завод «Електроважмаш», як заклад охорони здоров'я, отримував акредитаційні сертифікати./а.с.28-31/

Отже, в період з 01.10.1997 року по 20.04.2015 року Медико-санітарна частина (підрозділ) ДП Завод «Електроважмаш» діяло на підставі відповідних ліцензій, виданих Міністерством охорони здоров'я України та здійснювало медичну практику як заклад охорони здоров'я.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наведені нормативно-правові акти, колегія суддів дішла висновку, що проведення державної акредитації лише визначає наявність в медичному закладі умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, причому цей рівень не може бути нижчим, ніж рівень спроможності, який визначається при видачі ліцензії. Тобто, лише вид діяльності установи або закладу, а не його назва, визначає його приналежність до установ охорони здоров'я.

А сам факт отримання ліцензії на здійснення певного виду господарської діяльності вже свідчить про спроможність закладу охорони здоров'я провадити діяльність на певному рівні.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, в порушення вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не доведено законність та обґрунтованість власного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржуване рішення комісії Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова (протокол №5 від 10.02.2017) про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідач діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.05.2017 року по справі № 644/2029/17 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 1 ст. 41, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.05.2017р. по справі № 644/2029/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Кононенко З.О.
Судді(підпис) (підпис) Бондар В.О. Калиновський В.А.
Повний текст ухвали виготовлений 12.06.2017 р.