Справа № 815/7967/13-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року м. Київ К/800/48210/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Калашнікової О.В.,

Єрьоміна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Балтської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 березня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Балтської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішення про застосування штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ФОП ОСОБА_2 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Балтської ОДПІ ГУ Міндоходів в Одеській області (далі - Балтська ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 8 листопада 2013 року № , № та № , рішення Балтської ОДПІ про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 8 листопада 2013 року № 1.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 4 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року, позов задоволено.

Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Балтська ОДПІ звернулася до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Балтською ОДПІ проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 1 липня 2011 року по 31 грудня 2012 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 1 липня 2011 року по 31 грудня 2012 року.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 23 жовтня 2013 року № 57/1701/НОМЕР_4, яким зафіксовано порушення позивачем: підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139, пункту 177.1, пункту 177.2, пункту 177.4, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся на суму 8600,23 грн, в тому числі по звітних (податкових) періодах: за 2011 рік у сумі 1145 грн та за 2012 рік у сумі 7455,23 грн; пункту 193.1 статті 193, пункту 198.1, пункту 198.3 статті 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 2652 грн, у тому числі по періодах: жовтень 2011 року в сумі 1644 грн, листопад 2011 року в сумі 341 грн, що разом становить 1985 грн; лютий 2012 року в сумі 62 грн, квітень 2012 року в сумі 142 грн, травень 2012 року в сумі 135 грн, липень 2012 року в сумі 64 грн, серпень 2012 року в сумі 63 грн, жовтень 2012 року в сумі 201 грн, що разом за 2012 рік складає 667 грн; пункту 176.2 статті 176 ПК України, а саме, перекручення даних по формі 1-дф за 1-3 квартали 2012 року; пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено до сплати єдиного внеску з сум чистого доходу на суму 19895,19 грн, в тому числі по звітних (податкових) періодах: за 2011 рік в сумі 2648,77 грн, за 2012 рік в сумі 17246,42 грн

На підставі вказаного акта перевірки відповідачем прийняті: податкове повідомлення-рішення від 8 листопада 2013 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 0,00 грн та 510 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) за порушення пункту 51.1 статті 51, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України; податкове повідомлення-рішення від 8 листопада 2013 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності у розмірі 8600,23 грн та 2150,06 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) за порушення підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139, пункту 177.1, пункту 177.2, пункту 177.4, пункту 177.10 статті 177 ПК України; податкове повідомлення-рішення від 8 листопада 2013 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 2652 грн та 663 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) за порушення пункту 193.1 статті 193, пункту 198.1, пункту 198.3 статті 198 ПК України та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 8 листопада 2013 року № 1 у розмірі 19 895,19 грн застосовано штрафні санкції у розмірі 2122 грн

Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки позивачкою правомірно віднесені до складу витрат операційної діяльності витрати у розмірі 57334,84 грн та до складу податкового кредиту сума у розмірі 2652 грн, збільшення відповідачем суми грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_2 з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності у розмірі 8600,23 грн та з податку на додану вартість у розмірі 2652 грн, з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 2150,06 грн та 663 грн здійснено неправомірно, у зв'язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 8 листопада 2013 року № та № є протиправними та підлягають скасуванню. Також, враховуючи те, що встановлено неправомірність визначення відповідачем суми податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у періоді, що перевірявся, суди дійшли висновку, що рішення Балтської ОДПІ від 8 листопада 2013 року № 1 також підлягає скасуванню. Крім того, відповідачем безпідставно визначено порушення позивачем пункту 176.2. статті 176 ПК України за «перекручення даних по формі 1-дф за 1-3 квартали 2012 року», у зв'язку із чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 8 листопада 2013 року № є неправомірним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із, зокрема, витрат операційної діяльності, до якої включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати.

Згідно з пунктом 146.11 статті 146 ПК України первісна вартість основних засобів збільшується на суму витрат, пов'язаних із ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція), що приводить до зростання майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання об'єктів у сумі, що перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів, що підлягають амортизації, на початок звітного податкового року з віднесенням суми поліпшення на об'єкт основного засобу, щодо якого здійснюється ремонт та поліпшення.

За приписами пункту 146.12 статті 146 ПК України сума витрат, що пов'язана з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів, у тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонером у розмірі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.4. статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

За приписами пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою подальшого їх використання у господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність здійснення господарської операції.

За змістом частини другої статті 3 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів.

Як встановлено судами, основною господарською діяльністю позивачки у перевіряємий період є, зокрема діяльність у сфері роздрібної торгівлі паливно-мастильними матеріалами на об'єкті - бензозаправній станції в комплексі за адресою: Одеська область, м. Кодима, вул. Леніна, 37, яка належить їй на праві приватної власності.

Здійснюючи свою господарську діяльність у перевіряємий період ФОП ОСОБА_2 придбала у ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_4 товари, а саме каміни масляні, відра оцинковані, лопати, фарби-емульсії, електричний чайник, лампочки, замки, розетки, листи металеві, кабель електричний, кутки металеві, труби квадратні, саморізи, рейки, цвяхи, шифер, полікарбонат, відра, труби, електродвигуни, цемент, умивальник, лінолеум, кісточки, котел, сітки огорожі, шпатльовку, віники.

Також, позивачем у цей періоді здійснені витрати на придбання у ТОВ «АЗС-СЕРВІС» (постачальник) обладнання та запчастин для бензозаправної станції (ареометри, клапан, крани) на загальну суму 4590,01 грн, в тому числі ПДВ 765 грн.

Факт придбання вказаних товарів підтверджено товарними чеками, видатковою накладною № РН-0000117 від 11 жовтня 2012 року, рахунком-фактурою № СФ-000442 від 4 жовтня 2012 року та витягом з реєстру довіреностей на отримання ТМЦ, які також були предметом дослідження під час проведення податковим органом перевірки.

Суди обґрунтовано не взяли до уваги посилання відповідача на те, що позивач не мала права включати до складу витрат суми по ремонту та обслуговування приміщення, тому що приміщення не використовується у господарській діяльності, оскільки товари були придбані нею у зазначених контрагентів для використання у власній господарській діяльності, що підтверджено, зокрема документами про необхідність здійснення ремонту бензозаправної станції, що належить позивачу та яка використовується у господарській діяльності, актами списання придбаних матеріалів для здійснення ремонту та доказами, що свідчать про фактичне здійснення ремонтних робіт та встановлення необхідного обладнання.

Разом з цим, відповідно до підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 ПК України, при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, як-то, будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Судами встановлено, що позивачем укладені договори обов'язкового страхування цивільної відповідальності суб'єктів господарювання за шкоду, яка може бути заподіяна пожежами та аваріями на об'єктах підвищеної небезпеки, включаючи пожежовибухонебезпечні об'єкти та об'єкти, господарська діяльність на яких може призвести до аварій екологічного та санітарно-епідеміологічного характеру з ПАТ «Страхова компанія «Універсальний поліс» від 13 вересня 2011 року № 0501/1881/031018 на загальну суму без ПДВ 1530 грн, від 4 грудня 2012 року № 0501/6158/031042 на загальну суму без ПДВ 1530 грн.

Відповідно до пункту 1 Порядку і правил проведення обов'язкового страхування цивільної відповідальності суб'єктів господарювання за шкоду, яка може бути заподіяна пожежами аваріями на об'єктах підвищеної небезпеки, включаючи пожежовибухонебезпечні об'єкти та об'єкти, господарська діяльність на яких може призвести до аварій екологічного і санітарно-епідеміологічного характеру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2002 року № 1788 (далі - Порядок і правила), обов'язкове страхування цивільної відповідальності суб'єктів господарювання за шкоду, яка може бути заподіяна пожежами та аваріями на об'єктах підвищеної небезпеки, включаючи пожежовибухонебезпечні об'єкти та об'єкти, господарська діяльність на яких може призвести до аварій екологічного і санітарно-епідеміологічного характеру (далі - об'єкти підвищеної небезпеки), проводиться з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну третіх осіб, у тому числі довкіллю (природним ресурсам, територіям та об'єктам природно-заповідного фонду), внаслідок пожеж та/або аварій на об'єктах підвищеної небезпеки, перелік груп яких наведено у додатку 1.

Так, у додатку 1 до Порядку і правил міститься Перелік груп об'єктів підвищеної небезпеки, включаючи пожежовибухонебезпечні об'єкти та об'єкти, господарська діяльність на яких може призвести до аварій екологічного і санітарно-епідеміологічного характеру, за категорією небезпеки, до категорії 3 якого відносяться об'єкти, на яких можуть використовуватися або виготовляються, переробляються, зберігаються чи транспортуються небезпечні речовини, у тому числі пожежовибухонебезпечні і пожежонебезпечні, в кількості, що становить 2 і більше відсотки нормативу граничної маси для об'єкта 1 класу, але не більше ніж норматив граничної маси для об'єкта 2 класу, визначеного відповідно до Порядку

Отже, позивачем відповідно до вимог чинного законодавства здійснено обов'язкове страхування цивільної відповідальності суб'єктів господарювання за шкоду, яка може бути заподіяна пожежами та аваріями на об'єктах підвищеної небезпеки, включаючи пожежовибухонебезпечні об'єкти та об'єкти, господарська діяльність на яких може призвести до аварій екологічного і санітарно-епідеміологічного характеру, оскільки об'єкт підвищеної небезпеки АЗС, що розташована за адресою: Одеська область, м. Кодима, вул. Леніна,37, на якій здійснюється господарська діяльність позивача відноситься до 3 категорії небезпеки.

Отже, ФОП ОСОБА_2 правомірно врахувала витрати у розмірі 1530 грн у 2011 році та у розмірі 1530 грн у 2012 році, які пов'язані з обов'язковим страхуванням цивільної відповідальності суб'єктів господарювання при визначенні об'єкта оподаткування, а отже ці витрати були безпідставно виключені податковим органом.

Також є безпідставними посилання Балтської ОДПІ на те, що позивачем списано бензин А-76, А-80 на власні потреби, тобто не в межах господарської діяльності платника податку, чим завищено податковий кредит та занижено податкове зобов'язання в сумі 2652 грн за спірний період, оскільки на підтвердження використання вказаного бензину у господарській діяльності підприємця, а саме для заправки транспортних засобів позивача з метою доставки придбаних у її контрагентів палива та мастил для їх подальшої реалізації надано заправні листки, подорожні листки вантажного автомобіля, видаткові та податкові накладні та банківські виписки, які підтверджують факт придбання бензину у ПП «Саммі», ФОП ОСОБА_5, ТОВ «Агротранспром», ТОВ «Титан-Кіровоград», ТОВ «Нафто-Сервіс Плюс».

Крім цього, журнал обліку надходження нафтопродуктів на АЗС позивача підтверджує факт того, що у перевіряємий період нею був оприбуткований придбаний у вказаних контрагентів товар, а саме дизельне паливо, оливи, мастила та бензин.

За вказаних обставин, висновки судів попередніх інстанцій щодо правомірності віднесення ФОП ОСОБА_2 до складу витрат операційної діяльності витрати у розмірі 57334,84 грн та до складу податкового кредиту суму у розмірі 2652 грн є правильними, а отже збільшення податковим органом суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності у розмірі 8600,23 грн та з податку на додану вартість у розмірі 2652 грн, з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 2150,06 грн та 663 грн здійснено неправомірно, у зв'язку з чим податкові повідомлення-рішення від 8 листопада 2013 року № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

Разом з цим, відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскільки встановлена неправомірність визначення податковим органом податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у періоді, що перевірявся, висновки апелянта, що донарахування по податку на доходи фізичних осіб вплинули на нарахування платником податків єдиного соціального внеску, що призвело до нарахування збору на єдиний внесок у розмірі 19895,19 грн є неправомірними, а отже рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 8 листопада 2013 року № 1 також підлягає скасуванню.

Стосовно порушення позивачем пункту 176.2 статті 176 ПК України, а саме перекручення даних по формі 1-дф за 1-3 квартали 2012 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпунктів «а» та «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що встановлене відповідачем порушення, а саме «перекручення даних по формі 1-дф», вищевказаною нормою не передбачено, а отже податкове повідомлення-рішення від 8 листопада 2013 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510 грн за порушення пункту 51.1 статті 51, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Балтської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 березня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді