Справа № 808/749/17
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року (об 11 год. 50 хв.)Справа № 808/749/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Новіковій Д.А.,

представника відповідача 1 ОСОБА_1,

розглянув в відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Державної судової адміністрації України

до Апеляційного суду Запорізької області

третя особа Державна казначейська служба України

про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Державної судової адміністрації України (далі ДСА України, відповідач 1), до Апеляційного суду Запорізької області (далі відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги судді у звязку з відставкою;

зобов'язати відповідача 1 нарахувати позивачу вихідну допомогу у звязку з відставкою в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою шляхом перерахування цих додаткових коштів в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою позивача, що складає загальну суму 271 150,00 грн., на рахунок відповідача 2, надавши останньому дозвіл на виплату цих коштів позивача.

На обґрунтування адміністративного позову посилається на приписи Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та зазначає, що з 23.08.1994 по 15.09.2016 перебувала на посаді судді Апеляційного суду Запорізької області. Вказує, що маючи необхідний стаж роботи, на початку 2016 року звернулась із заявою про відставку, у звязку із чим постановою Верховної ОСОБА_1 України від 08.09.2016 її звільнено з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у звязку з відставкою, наказ голови суду про її звільнення виданий 15.09.2016. На думку позивача, за приписами ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, за яким вона набула право на відставку та отримання довічного грошового утримання судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Редакція ст. 143 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 також передбачає отримання суддями при виході у відставку вихідної допомоги. Посилається на приписи ч. 1 ст. 8, ст. 22 Конституції України та вважає бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати їй вихідної допомоги як судді, який вийшов у відставку, є незаконною, а право на отримання вихідної допомоги порушеним та таким, що підлягає захисту в судовому порядку. Вказує також, що відповідь ДСА України щодо відмови позивачу у виплаті вихідної допомоги від 13.02.2017 була отримана на пошті 18.02.2017, тому позивачем не порушено строк на подання даного позову. Ураховуючи викладене, просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач у судове засідання не зявилась, проте у адміністративному позові зазначила, що просить розглянути справу за її відсутності.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, викладених у запереченнях від 10.05.2017 №08-02/1582 (вх. №13167). Зазначає, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачалась виплата судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (стаття 136). Проте, з набранням чинності 01.04.2014 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» вказану норму Закону було виключено, отже суддям, які виходили у відставку починаючи з 01 квітня 2014 року виплата вихідної допомоги законодавством передбачена не була. Вказує на ту обставину, що на даний час норми Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» неконституційними не визнавались та діють. Постанова №1515-VIII про звільнення з посади судді Апеляційного суду Запорізької області Старовойт І.П. у звязку з виходом у відставку прийнята Верховною ОСОБА_1 України 08 вересня 2016 року. Таким чином, на момент звільнення позивача з посади судді у відставку у відповідачів були відсутні законодавчо встановлені підстави для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Запорізької області. На підставі викладеного, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача 2 у судове засідання не зявився, проте 27.04.2017 надіслав до суду заперечення на позов (вх. №12447), у яких зазначає, що позивач була звільнена у відставку на підставі Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який взагалі не містив норму щодо виплати вихідної допомоги судді звільненому з посади у звязку з виходом у відставку, таким чином, будь-які законні підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги судді Старовойт І.П. на час звільнення були відсутні. Враховуючи, що на час звільнення судді Старовойт І.П. з посади Постановою Верховної ОСОБА_1 України від 08.09.2016 стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України від 27.03.2014 №1166- VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», на думку відповідача 2, правові підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги були відсутні. Норми вище зазначеного Закону не визнавалися неконституційними. Вважає також безпідставними доводи позивача щодо набуття права на отримання такої допомоги одночасно з набуттям права на відставку, оскільки таке право не може набуватись заздалегідь. Ураховуючи викладене, просить суд відмовити в задоволенні позову. Справу розглянути без участі представника Апеляційного суду Запорізької області.

Крім того, 22.05.2017 на адресу суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання (вх. №14442) про розгляд справи без його участі. Підтримує раніше викладену позицію в запереченнях на позов.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

На підставі статті 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представника відповідача 2, судом встановлені наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у період з 23.08.1994 по 15.09.2016 перебувала на посаді судді Апеляційного суду Запорізької області, що саме відповідачами не заперечується.

Постановою Верховної ОСОБА_1 України від 08.09.2016 №1515-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у звязку з поданням заяви про відставку.

На підставі наказу голови суду від 15.09.2016 №70-К суддю Старовойт І.П. виключено зі складу суддів Апеляційного суду Запорізької області 15 вересня 2016 року у звязку із поданням заяви про відставку.

Позивач звернулась до ДСА України із відповідною заявою щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, листом від 13.02.2017 №С126-17-133/17 відповідач 1 із посиланням на приписи Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 01.04.2014 відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні») повідомив ОСОБА_2 щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги.

Вважаючи бездіяльність відповідачів щодо невиплати їй вихідної допомоги судді у звязку з відставкою протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

На момент виникнення спірних правовідносин питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначались Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі Закон України №2453-VI).

Відповідно до статті 100 Закону України №2453-VI (в редакції до 1 квітня 2014 року) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі статтею 109 Закону №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною шостою статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної ОСОБА_1 України.

Статтею 136 Закону України №2453-VI передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (далі вихідна допомога).

Отже, за приписами Закону України №2453-VI в редакції до 1 квітня 2014 року суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача постанови Верховної ОСОБА_1 України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом із цим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на час звільнення ОСОБА_2. з посади судді та відрахування позивача зі штату Апеляційного суду Запорізької області, набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01.04.2014, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII виключено статтю 136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою. В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною ОСОБА_1 України постанови про звільнення позивача (08 вересня 2016 року).

У подальшому до Закону України №2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28 березня 2015 року та відповідно до якого Закон України №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону України №2453-VI (в редакції, чинній на момент винесення Верховною ОСОБА_1 України постанови, якою позивача звільнено у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною пятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За приписами статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною шостою статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної ОСОБА_1 України.

Таким чином, після викладення в новій редакції та з урахуванням внесених змін Закон України №2453-VI не містить положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

Отже, починаючи з 1 квітня 2014 року та станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку, відсутні.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

На момент реалізації позивачем права на вихід у відставку виплата вихідної допомоги не була передбачена нормами чинного законодавства. Враховуючи чіткість та однозначність визначеності нормативного регулювання даного питання, позивач не могла очікувати на отримання такої вихідної допомоги, у звязку з чим її сподівання не можуть бути визнані законним та правомірними.

Суд вважає необґрунтованим твердження позивача щодо отримання нею права на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку з часу, з якого її стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що передбачена статтею 136 Закону України №2453-VІ виплата вихідної допомоги судді повязувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України №2453-VI в редакції, станом на дату постанови Верховної ОСОБА_1 України, якою позивача звільнено у відставку.

За таких обставин, суд приходить висновку, що станом на дату звільнення позивача з посади 08 вересня 2016 року, були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку.

Суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до чинного законодавства України нормативно-правове регулювання матеріального забезпечення суддів здійснюється окремим законом, який може встановлювати, у тому числі, право судді на отримання вихідної допомоги при виході у відставку.

Як зазначалось раніше, до 01 квітня 2014 року виплата такої допомоги була передбачена Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, зі змінами та доповненнями.

З 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02.06.2016, статтею 143 якого також передбачено виплату суддям при звільненні у відставку вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, у період з 01.04.2014 до 30.09.2016 виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку не була передбачена, при цьому таке правове регулювання застосовувалось до усіх суддів без винятку та не було поставлено у залежність від будь-яких ознак.

Враховуючи, що позивач реалізувала свою власну волю на вихід у відставку, а також була звільнена у відставку постановою Верховної ОСОБА_1 України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги, посилання позивача на порушення Конституції України є безпідставним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги судді у звязку з відставкою, оскільки ДСА України діяло з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України, а тому правомірно не здійснив їй нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Оскільки вимоги про зобов'язання ДСА України нарахувати позивачу вихідну допомогу у звязку з відставкою в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою шляхом перерахування цих додаткових коштів на рахунок відповідача 2, надавши останньому дозвіл на виплату цих коштів позивача є похідними позовними вимогами від визнання протиправною бездіяльності, яка відповідачем 1 допущена не була, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову в цій частині також.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою та другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідачі, як суб'єкти владних повноважень, діяли у межах повноважень, наданих їм законодавством та довели правомірність оскаржуваної бездіяльності, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак