Справа № 539/2583/16-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" червня 2017 р. м. Київ К/800/35773/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання протиправними дій, зобов'язання призначити та виплатити щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання неправомірними дій щодо припинення та непоновлення виплати їй щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг; зобов'язання поновити або призначити їй виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з моменту порушення її прав.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05.10.2016р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016р., позов задоволено частково: визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради щодо відмови в призначенні ОСОБА_4 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг; зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_4 щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, згідно Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №505 за період з 09.06.2016р. по 12.09.2016р. включно; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині визначення періоду, за який їй призначено щомісячну адресну допомогу, позивач звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права й неповне з'ясування обставин справи, просила рішення судів змінити, призначивши їй вказану допомогу за період з 20.01.2016р. по 12.09.2016р.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є громадянкою Грузії, яка відповідно до посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_1, виданої СГІРФО Микитівського РВ Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області 30.12.2011р., прибувши в 1994 році до України з Грузії, була зареєстрована та проживала в м.Горлівка Донецької області.

У зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції позивач разом з неповнолітнім сином ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) в липні 2014 року переїхала до м.Лубни Полтавської області.

17.10.2014р. Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради (далі - УПСЗН виконавчого комітету Лубенської міської ради) позивача та її сина взято на облік як тимчасово переміщених осіб, про що видано відповідну довідку № від 17.10.2014р. (термін дії якої продовжувався з 17.10.2015р. по 16.04.2016р. та з 20.04.2016р. по 19.10.2016р.), та призначено допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, яка в період з 17.10.2014р. по 16.04.2015р. виплачувалась у розмірі 1768,00грн., а з 25.05.2015р. по 24.11.2015р. - в розмірі 1833,00грн.

Листом УПСЗН виконавчого комітету Лубенської міської ради №02-18/2201 від 09.06.2016р., надісланим (як зазначено в останньому) на її звернення про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам позивача повідомлено, що відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є лише громадянин України, який постійно проживає в Україні, тобто, фактично ОСОБА_4 було відмовлено в призначенні щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №505.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суди, беручи до уваги приписи ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» 20.10.2014р. №1706-VII (далі - Закон №1706; в первісній редакції та зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015р. №921-VIII, що набрали чинності з 13.01.2016р.), Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509 (далі - Порядок №509), та Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №505 (далі - Порядок №505), а також зважаючи на те, що видана позивачу довідка про взяття на облік як тимчасово переміщеної особи є чинною, прийшли до висновку про наявність у неї права на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з 09.06.2016р. по 12.09.2016р. включно, тобто, з часу відмови УПСЗН виконавчого комітету Лубенської міської ради у призначенні їй вказаної допомоги й по час видання Управлінням розпорядження від 15.09.2016р. про призначення ОСОБА_4 з 13.09.2016р. на підставі поданої нею заяви спірної адресної допомоги.

Колегія ж суддів Вищого адміністративного суду України вказує на наступне.

Питання надання статусу внутрішньо переміщеної особи (із видачею відповідної довідки) та призначення і виплати щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, до прийняття Закону №1706 (зокрема, на час надання такого статусу та призначення допомоги позивачу) регулювалось відповідно Порядком №509 та Порядком №505 (набрали чинності відповідно 08.10.2014р. та 07.10.2014р.), які в своїх первісних редакціях надавали право як на видачу довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, так і на отримання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, не лише громадянам України, а й іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції.

20.10.2014р. Верховною Радою України прийнято Закон №1706 (набрав чинності з 22.11.2014р.), відповідно до ст.1 якого внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Постановою Кабінету Міністрів України №636 від 26.08.2015р. «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (що набрала чинності з 09.09.2015р.) до Порядку №505 та Порядку №509 було внесено зміни та встановлено, що відповідні довідки видаються, а щомісячна адресна допомога виплачується саме «внутрішньо переміщеним особам» (якими відповідно до Закону №1706 були лише громадяни України).

В подальшому ж Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015р. №921-VIII (набрав чинності з 13.01.2016р.), зокрема, до зазначеної статті було внесено зміни й передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Проаналізувавши наведені норми законодавства та беручи до уваги, що видана позивачу 17.10.2014р. довідка про взяття на облік як тимчасово переміщеної особи є чинною, суди попередніх інстанцій по суті прийшли до правильного висновку про наявність у неї права на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Водночас, як передбачено ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом п.3 ч.1 ст.163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з ч.1 ст.138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 "Про судове рішення в адміністративній справі").

Також в пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (cf."Дюлоранс проти Франції", п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; "Донадзе проти Грузії", n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.23 та п.25 Рішення "Проніна проти України" від 18.07.2006р. вказав, що суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів.

Разом з тим, визначаючи в своєму рішенні датою початку (відновлення) виплати позивачеві щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, 09.06.2016р., суд першої інстанції виходив з того, що підставою для призначення та виплати особі щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, є її звернення, однак, при огляді особової справи ОСОБА_4 встановлено відсутність у справі такого її звернення, хоча зі змісту листа-відповіді УПСЗН виконавчого комітету Лубенської міської ради від 09.06.2016р. вбачається, що дане звернення мало місце, а тому допомогу слід призначити з часу відмови відповідача у її призначенні.

При цьому, посилання позивача на те, що лист УПСЗН виконавчого комітету Лубенської міської ради №02-18/2201 від 09.06.2016р. фактично є відповіддю на її адресовану Президентові України заяву від 20.01.2016р., направлену його Адміністрацією для розгляду за належністю до Полтавської обласної державної адміністрації (в підтвердження чого ОСОБА_4 до позовної заяви додано супровідний лист №22/002627-16 від 21.01.2016р.), залишились поза увагою суду першої інстанції, який, не надавши їм оцінки, зазначеної заяви не витребував та в контексті спірних правовідносин не дослідив.

Водночас, аналогічні твердження ОСОБА_4 викладено і в запереченнях на апеляційну скаргу, однак, суд апеляційної інстанції зазначеного недоліку суду першої інстанції не усунув (незважаючи на додану позивачем до вказаних заперечень копію адресованої Президенту України заяви (зареєстрованої його приймальнею 20.01.2016р. за №22/002627-16).

Отже, як наслідок, суди попередніх інстанцій не виконали свого встановленого ст.11 КАС України обов'язку щодо вжиття всіх передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування обставин справи (у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи).

За правилами ч.2 ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити усі обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.

Швець В.В.