Справа № 200/21772/16-а (2-а/200/911/16)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 червня 2017 року справа № 200/21772/16-а (2-а/200/911/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Прокопчук Т.С. Чабаненко С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м.Дніпрі Департаменту патрульної поліції на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року у справі № 200/21772/16-а (2-а/200/911/16) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м.Дніпрі Калиняк Максима Миколайовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії командира роти № 2 батальйону № 2 УПП в м. Дніпро капрала поліції Калиняка М.М. по розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу, за відсутності порушень Правил дорожнього руху, ненадання можливості прибрати свій транспортний засіб, без складання протоколу про адміністративне правопорушення. Позивач також просив суд скасувати постанову серії АР № 005133 від 17.12.2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та закрити провадження у справі.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року адміністративний позов задоволений.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Управлінням патрульної поліції у м.Дніпрі Департаменту патрульної поліції подана апеляційна скарга, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні адміністративного позову. Апелянт вказує на те, що суд першої не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, і висновки, викладені в оскарженому судовому рішенні, не відповідають обставинам справи.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до апеляційного суду не надходило.

Розгляд справи здійснений в порядку письмового провадження на підставі частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 005133 від 17 грудня 2016 року, прийнятою командиром роти № 2 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в м. Дніпро капралом поліції Калиняк М.М. до гр. ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.3). 17 грудня 2016 року о 04.15 год. ОСОБА_1, керуючи автомобілем Ниссан Максима, держ.номер НОМЕР_1, здійснив зупинку ближче 10 м від виїзду з прилеглої території, чим порушив п.15.9 «и» Правил дорожнього руху.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції вказав на відсутність доказів вчинення позивачем зазначеного правопорушення.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції таким, що не відповідає обставинам справи, який спростовується належними та допустимими доказами.

Так, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (частина 1 статі 70 Кодексу адміністративного судочинства України). Речовими доказами є предмети матеріального світу, що містять інформацію про обставини, які мають значення для справи. Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи (частина 1 статі 80 Кодексу адміністративного судочинства України).

Апелянтом до суду апеляційної інстанції в якості доказу правомірності прийняття спірної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності наданий відеозапис події 17 грудня 2016 року з портативного відеореєстратора, який використовується на підставі статті 40 Закону України «Про Національну поліцію».

За приписами частини 2 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Принцип презумпції винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів, посилаючись на докази (стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України). Проте, невиконання обов'язку відповідача довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності не свідчить про безумовну протиправність спірних рішень, дій чи бездіяльності і не звільняє суд від виконання обов'язку по дотриманню принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, визначеного статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з матеріалів справи, в ухвалі про відкриття провадження від 22 грудня 2016 року суд першої інстанції надав особам, які беруть участь у справі, роз'яснення їх прав та обов'язків, у тому числі, обов'язок суб'єкта владних повноважень подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (а.с.5). При цьому, у позовній заяві позивач повідомив суд про наявність відеоматеріалу, на якому зафіксовано його правопорушення (а.с.1). Знаючи про наявність відеофіксації події скоєння позивачем адміністративного правопорушення, який, у розумінні статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, може досліджуватись як доказ по справі, суд першої інстанції не вжив процесуальних заходів щодо витребування зазначеного доказу з метою повного встановлення обставин у справі. Крім того, частиною 4 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі невиконання суб'єктом владних повноважень обов'язку надати всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як доказ у справі, суд витребовує названі документи та матеріали.

Зважаючи на невиконання судом першої інстанції принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі та обов'язку по витребуванню з власної ініціативи доказу, про якій суд був повідомлений позивачем, колегія суддів дійшла висновку про необхідність дослідження відеозапису події 17 грудня 2016 року з портативного відеореєстратора, наданого апелянтом. Зазначений відеозапис містить фіксацію з'ясування відповідачем причини стоянки автомобіля позивача ближче 10 м від виїзду з прилеглої території. Позивач, у свою чергу, заперечив проти того, що його автомобіль перебував на виїзді з прилеглої території, оскільки належному паркуванню автомобіля перешкоджають встановлені обмежувальні стовпчики. На зауваження відповідача про можливість стоянки автомобіля на паркувальному місці супермаркету «Терра», що розташований на протилежній стороні дороги, позивач заперечив, пояснивши віддаленістю супермаркету.

Досліджуючи обставини події, колегія суддів зазначає, що відеозапис містить відеоінформацію про те, що автомобіль позивача 17 грудня 2016 року о 04.15 год. стояв безпосередньо після повороту з проїзної частини проспекту Богдана Хмельницького (м. Дніпро) на прилеглій території вулиці Кротова. Позивач не заперечував проти того, що автомобіль знаходився ближче 10 метрів від виїзду з вулиці Кротова, проте просив застосувати до нього адміністративне стягнення у вигляді попередження. Слід зазначити, що відповідачем у повному обсязі були роз'яснені позивачу права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, передбачені статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Після того, як позивач заявив, що він слухав неуважно і нічого не зрозумів, відповідач двічі повторив зміст зазначеної вище норми Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Враховуючи те, що зазначений відеозапис містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення - зупинку ближче 10 м від виїзду з прилеглої території, він має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб. На думку колегії суддів, зазначений речовий доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи.

Позивач, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, стверджував, що відповідач не мав права приймати постанову про притягнення до адміністративної відповідальності на місці вчинення правопорушення, зважаючи на те, що статтею 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, і ці поняття не є тотожними.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини дано офіційне тлумачення положенню частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення». В аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте, з 08 серпня 2015 року (тобто після ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище Рішення) набрав чинності Закон України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цими змінами законодавець наділив органи Національної поліції правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв (стаття 222 КУпАП). Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень (стаття 276 КУпАП). Наведеним вище Законом України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року внесені зміни і до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, законодавець звільнив Національну поліцію від обов'язку по складанню протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Слід також зазначити, що Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року законодавець відніс розгляд справ про скоєння правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху до скороченого провадження.

Аналізуючи наведені вище норми Кодексу України про адміністративні правопорушення в редакції, чинній на час вчинення спірних дій та прийняття спірної постанови, колегія суддів дійшла висновку, що працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 року наділені Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і застосовувати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. Зазначений Закон не визнаний неконституційним, а відтак, є обов'язковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

На підставі викладеного, у задоволені позовної вимоги про визнання протиправними дій дії командира роти № 2 батальйону № 2 УПП в м. Дніпро капрала поліції Калиняка М.М. по розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу, та притягнення ОСОБА_1 17 грудня 2016 року до адміністративної відповідальності на місці скоєння адміністративного правопорушення слід відмовити за їх безпідставністю.

Не підлягає задоволенню і позовна вимога про скасування постанови серії АР №005133 від 17.12.2016 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та закриття провадження у справі.

Пункт 15.10 «а» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року забороняє стоянку у місцях, де заборонена зупинка. Пунктом 15.9 «и» Правил дорожнього руху визначено, що зупинка транспортного засобу забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місті виїзду. У пункті 1.10 Правил дорожнього руху наведено поняття прилеглої території, як території, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в'їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них.

Територія, на якій позивач здійснив зупинку свого автомобіля, на думку колегії суддів, відповідає наведеним вище ознакам, тому її слід вважати прилеглою територією.

Відповідальність за порушення правил зупинки, стоянки передбачена частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення - застосування штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (255 грн.) або 50 штрафних балів. Отже, санкція зазначеної норми не передбачає такий вид покарання, як попередження, тому доводи позивача в цій частині є неспроможними, а обґрунтовані підстави для скасування спірної постанови - відсутні.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини у справі, а його висновки не відповідають обставинам справи, оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до приписів статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України. У задоволенні адміністративного позову слід відмовити за наведених вище підстав.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м.Дніпрі Департаменту патрульної поліції - задовольнити.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року у справі № 200/21772/16-а (2-а/200/911/16) - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: Т.С. Прокопчук

Суддя: С.В. Чабаненко