Справа № 336/2273/17
Суддя: Марко Я. Р.
Дата ухвалення: 2017-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 336/2273/17
Провадження № 2-а/336/239/2017
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 червня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, в якому просить суд визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення документів ОСОБА_1 та не нарахування одноразової грошової допомоги, у зв`язку у із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії та захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії та захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії, відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 1500, 00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він, 1961 року народження, є особою, якій встановлено статус інваліда війни ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 01 червня 2016 року.

15 жовтня 2012 року йому первинно встановлена ІІІ група інвалідності, у зв`язку із пораненням, контузією та захворюванням, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, в країнах де велись бойові дії.

31 травня 2016 року йому встановлено ІІ групу інвалідності, у зв`язку із пораненням, контузією та захворюванням, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, в країнах де велись бойові дії.

Як зазначає позивач, він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про направлення особистих документів до Міністерства оборони України для прийняття рішення, щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

21 лютого 2017 року позивач отримав копію витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги № 24 від 08 квітня 2016 року, у якому зазначено, що комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів позивача, оскільки в наданих матеріалах немає підтверджень настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення.

Вказані дії відповідача позивач вважає протиправними та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та зазначили, що прийняте протокольне рішення Міністерства оборони України про направлення документів на доопрацювання є протиправним, оскільки позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, а тому він має право на отримання одноразової грошової допомоги.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову, вважав дії відповідача правомірними, оскільки позивачем не було надано документів на підтвердження того, що інвалідність настала в період трьох місяців після звільнення з військової служби.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого:
1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , з 29.12.1979 року по 05.05.1981 року проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (у тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебуванні в партизанських загонах і з`єднаннях) на території Афганістану, що підтверджується копією військового квитка та копіями довідок № 1011, № 1012 від 26.04.2016 року (а.с.11-13).
Як вбачається з копії виписки з акту огляду МСЕК, позивачу 15.10.2012 року встановлено первинно ІІІ групу інвалідності, причина інвалідності: поранення, контузія та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, в країнах де велись бойові дії (а.с.7).
31.05.2016 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності безстроково, причина інвалідності: поранення, контузія та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, в країнах де велись бойові дії, що підтверджується копією виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0671496 (а.с.8) та 01.06.2016 року видано посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.6).
Відповідно до акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 50/В від 07.06.2010 року виданого Київським міським бюро судово-медичної експертизи (а.с.9) встановлено, що описані рубці є наслідком загоєння ран, які могли виникнути в результаті вогнепальних поранень, отриманих в період бойових дій в Демократичній республіці Афганістан.
З копії витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 547 від 07.06.2010 року (а.с.10), встановлено, що отримані позивачем поранення, контузія та захворювання, як наслідок перенесеної контузії, так пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країні, де велись бойові дії.

Судом встановлено, що позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про направлення особистих документів до Міністерства оборони України для прийняття рішення, щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Як вбачається з копії витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08.04.2016 року № 24 (а.с.15) документи позивача були повернуті на доопрацювання, оскільки в наданих матеріалах немає підтверджень настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 проходячи військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (у тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебуванні в партизанських загонах і з`єднаннях) на території Афганістан, отримав поранення, контузію та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, що в подальшому стало причиною встановлення йому 15.10.2012 року ІІІ групи інвалідності, та 31.05.2016 року ІІ групи інвалідності.

Суд вважає, що з моменту встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при знаходженні в країнах, де велись бойові дії, останній набув право на отримання одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця, виплата якої передбачена статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановленихЗаконом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб і (далі - Порядок № 499).

Пунктом 2 Порядку № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Пунктами 3 та 7 Порядку №499 передбачено, що особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військкомату (далі - уповноважений орган) такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва); копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності: копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.
Керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 3 і 4 цього Порядку.
Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Відповідно до пункту 9 Порядку №499 фінансування витрат, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги, здійснюється відповідно до статті 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За приписами статті 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Отже, як вбачається з наведених вище норм, відповідач приймає рішення про призначення або про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги та не наділений правом на прийняття рішення за результатами розгляду звернень осіб у вигляді "повернення на доопрацювання" та не передбачають підстав для можливого ухвалення саме такого рішення.
Посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" є помилковим, з огляду на те, що предметом розгляду даної справи є оскарження дій відповідача щодо повернення на дооопрацювання документів ОСОБА_1 з приводу можливості виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця, які були подані позивачем до 31.05.2016 року, тобто до встановлення останньому другої групи інвалідності.

За висновками суду застосуванню до спірних правовідносин підлягає Порядок №499, який діяв на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, що не позбавляє права останнього звернутись у порядку, визначенму законодавством до уповноваженого органу з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця з підстав встановлення ІІ групи інвалідності.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що діями відповідача було порушено право позивача на належний розгляд його заяви та документів про призначення одноразової грошової допомоги, а тому суд, з метою повного захисту прав позивача, враховуючи навність між сторонами спору з приводу виплати одноразової грошової допомоги, суть та фактичну підставу заявленого позову, вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, та, визнавшидії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання документів позивача з приводу можливості виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця протиправними, зобов`язати відповідача розглянути та прийняти у встановленому порядку рішення за заявою позивача про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

Водночас, вимога позивача про зобов`язання відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії та захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії, відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є передчасною, оскільки суду не надано доказів звернення позивача з відповідною заявою до уповноваженого органу та отримання відмови у виплаті такої допомоги. Позивач фактично звернувся за захистом його прав на майбутнє, яке не порушено на даний час і немає доказів того, що воно буде порушене в майбутньому.

Окрім того, у відповідності до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Таким чином, суди не наділені правом підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Відповідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як передбачено частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.
Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.
На підтвердження понесених витрат позивачем надано копію договору № 382 про надання юридичних послу від 24.10.2016 року, копію квитанції до видаткового касового ордеру від 19.04.2017 року № 382 на суму 1 500,00 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 726.
У матеріалах справи відсутній оригінал квитанції, що підтверджує понесені позивачем витрати на правову допомогу, а копія квитанції до видаткового касового ордеру від 19.04.2017 року № 382 не містить відомостей про оплату послуг адвоката за складання адміністративного позову на підставі договору № 382 про надання юридичних послу від 24.10.2016 року.
Витрати на правову допомогу є предметом доказування, водночас, позивачем не надано суду належних доказів понесення витрат на оплату послуг адвоката при підготовці даного позову до суду.
Таким чином, суд вважає, що вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.
На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 5, 6, 9-12, 41, 99, 100, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 з приводу можливості виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути та прийняти у встановленому порядку рішення за заявою ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Міністерства оборони України на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 640,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо вона не скасована, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо постанову було прийнято без виклику особи, яка її оскаржує, або у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Я.Р.Марко