Справа № 810/959/17
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/959/17

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 року № 810/959/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРРІКОМ» до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування вимоги, зобов’язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана вимога є такою, що не відповідає чинному податковому законодавству, порушує законні права та інтереси підприємства як платника податків та підлягає скасуванню. Позивач стверджує, що всі зобов'язання щодо сплати орендних платежів за землю, які випливають з договору оренди землі, позивач виконував вчасно та у повному обсязі, однак у зв’язку зі зміною бюджетних рахунків у лютому 2015 року орендна плата за землю на протязі 11 місяців, з лютого 2015 року по грудень 2015 року, помилково перераховувалась на бюджетний рахунок земельного податку, замість рахунку орендної плати. Зазначає, що обидва вищезгадані бюджетні рахунки належать Гребінківській селищній рад Васильківського району Київської області. Крім того, жодних податкових перевірок податковим органом не проводилось, податкових повідомлень-рішень про застосування штрафних санкцій від органів ДФС позивач не отримував, а оскільки зобов’язання по за договором оренди землі перед Гребінківською селищною радою позивачем виконані повному обсязі, отже підстав для нарахування пені згідно ст.129 ПК України також не має.

Представники позивача подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що позивач протягом 2015 року сплачував податкове зобов’язання по коду бюджетної класифікації 18010500 (земельний податок з юридичних осіб), тобто підприємством суми нарахованих орендних платежів 18010600 (орендна плата за землю) сплачувалися на рахунок земельного податку. Відповідно до вимог чинного законодавства, якщо платник податків неправильно заповнив реквізити платіжних документів або помилково, спрямував кошти на невідповідний код бюджетної класифікації, кошти не надійдуть до відповідного рахунку бюджетної класифікації, а отже не буде погашена сума грошового зобов’язання платника податків. Зазначає, що порядком №422 від 07.04.2016 «Про оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування здійснюється органами ДФС» не передбачено звірення стану розрахунків платника з бюджетом за податками і зборами, митними та іншими платежами до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування за відповідний звітний період та оформлення акту звірки за підсумками такого звіряння в органах ДФС.

На підставі ч. 4 ст. 122 та ч. 6 ст. 128 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Листом №1 від 21.03.2016 позивач звернувся до Васильківської об'єднаної ДПІ ГУ ДФС у Київській області з приводу виправлення помилки шляхом зарахування коштів на вірний рахунок та скасування будь-яких штрафних санкцій. На даний лист позивач відповіді не отримав.

В листі №405 від 15.06.2016 року Гребінківська селищна рада, посилається на лист Податкової інспекції №980/9/10-07-23-20 від 06.06.2016 року та повідомила позивача про наявність податкового боргу в сумі 5331,61 грн. за договором оренди землі від 05.09.2012 року.

Подальші звернення позивача до органів Державної фіскальної служби (№4 від 29.06.2016 року, №5, №6 від 01.07.2016 року, №7 від 17.11.2016 року та №1 від 17.01.2017 року) з метою з’ясування природи боргу також залишились без відповіді.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин, суд виходить з наступного.

Починаючи з 01.01.2011, законодавець систематизував правила адміністрування земельного податку та орендної плати за землю, як обов'язкового платежу, в розділі ХІІІ Податкового кодексу України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Як передбачено підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до підпунктів 16.1.3, 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України обов’язками позивача як платника податків є обов’язок подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Визначення податкової декларації (розрахунку), порядок її складення, внесення змін до податкової звітності, порядок подання податкової декларації до органів державної податкової служби регулюється главою 2 розділу 2 Податкового кодексу України.

Згідно із пунктами 49.1, 49.2, підпунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49, пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді. Податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Дані узгодженні зобов’язання здійснювались у строк визначений Податковим кодексом України, що не заперечується позивачем та відповідачем.

Суд зазначає, що згідно п. 8 розділу IV "Порядку ведення органами Міністерства доходів і зборів України оперативного обліку податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів", затвердженого Наказом №765 від 05.12.2013 року Міністерства доходів і зборів України, помилково сплачені позивачем суми орендної плати за землю мали б повернутись відповідачем на розрахунковий рахунок підприємства.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що дані гроші позивачу не повернуті, податковим органом позивача не повідомлено про помилковість платежу.

Слід зазначити, що зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Так, частиною четвертою статті 45 Бюджетного кодексу України передбачено, що податки і збори (обов'язкові платежі) та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном).

Єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні (п. 231 ст. 2 Бюджетного кодексу).

Ведення єдиного казначейського рахунку здійснюється відповідно до Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 № 122, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 за № 594/6882.

Єдиний казначейський рахунок об'єднує кошти субрахунків, що відкриті в Державному казначействі України (центральний рівень), управлінням Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. На Єдиному казначейському рахунку, відкритому на балансі Державного казначейства України, відображаються операції про рух коштів на рахунках, що відкриті в Державному казначействі України та головних управліннях Державного казначейства України.

Функціонування єдиного казначейського рахунку забезпечує: можливість швидкої мобілізації коштів, які протягом дня надходять на рахунки, відкриті в органах Державного казначейства України, та використання їх для проведення бюджетних видатків і здійснення інших операцій, що не суперечать законодавству України; надання інформації органам законодавчої та виконавчої влади за здійсненими на єдиному казначейському рахунку операціями; оптимальні можливості для прийняття представниками законодавчої та виконавчої влади оперативних рішень щодо забезпечення ефективного використання коштів бюджетів.

Положеннями частини п'ятої статті 45 Бюджетного кодексу встановлено, що податки і збори (обов'язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування коштів на єдиний казначейський рахунок державного бюджету України.

Аналогічно частиною п'ятою статті 78 Бюджетного кодексу встановлено, що податки і збори (обов'язкові платежі) та інші доходи місцевого бюджету визнаються зарахованими до місцевого бюджету з дня зарахування відповідно на єдиний казначейський рахунок та рахунки, відкриті в установах банків державного сектору згідно з частиною другою цієї статті.

Крім цього, положеннями пункту 22.4 статті 22 Закону України від 05.04.2001 №2346-111 "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним, моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Як встановлено судом позивач своєчасно здійснював сплату узгодженого зобов’язання щодо сплати орендних платежів за землю, проте помилково перераховував на бюджетний рахунок земельного податку замість рахунку орендної плати та дані суму перераховані до Гребінківського селищного бюджету в період з 26.02.2015 по 30.12.2015 зараховані до селищного бюджету.

Головними умовами своєчасної та належної сплати збору є додержання строків сплати збору, а також зарахування його на єдиний казначейський рахунок.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду України від 16.06.2015 по справі №21-377а15.

Згідно з вимогами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірність своїх рішень.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № 663-Ю від 22.02.2017.

Стягнути судовий збір у розмірі 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРРІКОМ» (код ЄДРПОУ 37705049) за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень – Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.