Справа № 814/4208/15
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року м. Київ К/800/33214/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Приходько І.В.
Бухтіярової І.О. Веденяпіна О.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.02.2016

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2016

у справі № 814/4208/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еллай»

до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Еллай» (далі - позивач, ТОВ «Еллай») звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі - відповідач, ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.09.2015 № , № , № , № та від 18.11.2015 № .

Миколаївський окружний адміністративний суд постановою від 04.02.2016 адміністративний позов задовольнив. Рішення суду першої інстанції Одеський апеляційний адміністративний суд залишив без змін ухвалою від 11.08.2016.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.02.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2016 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач в письмових запереченнях проти доводів касаційної скарги заперечував, вважає оскаржувані судові рішення законними, обґрунтованими та прийнятими у відповідності до норм діючого законодавства, а тому просив суд касаційну скаргу податкового органу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 27.07.2015 по 07.08.2015 (термін проведення перевірки продовжувався з 07.08.2015 по 15.08.2015), на підставі направлень від 27.07.2015 № 170/14-03-17-01, № 171/14-03-22-03, № 172/14-03-22-02, № 173/14-03-22-02, № 174/14-03-22-02, наказу від 14.07.2015 № 335, згідно із статтями 75,77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України, частини 2 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та відповідно до плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання, посадовими особами ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області була проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «ЕЛЛАЙ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт від 21.08.2015 № 325/14-03-22-02/22433515 та встановлено порушення позивачем вимог пункту 134.4 статті 134, пунктів 138.1, 138.2, підпункту 138.10.3, пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 142 594 грн., пунктів 198.1,198.3 статті 198, пунктів 200.1, 200.2, 200.3, 200.4, 200.6 статті 200 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 25 849 грн. та завищено суму бюджетного відшкодування на суму 13 900 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 10.09.2015 року № від 10.09.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 178 242 грн., з яких 142 594 грн. - за основним платежем, 35 648 грн. - за штрафними санкціями, № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 32 311 грн., з яких 25 849 грн. - основний платіж, 6 462 грн. - штрафні санкції, № , яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 13 723 грн., з яких 10 978 грн. - основний платіж, та штрафні санкції в сумі 2 745 грн., № , яким до позивача застосовна штрафна санкція в сумі 2 040 грн. за платежем надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, крім розміщення окремих видів відходів вторинної сировини.

Як вбачається з акту перевірки від 21.08.2015 № 325/14-03-22-02/22433515, фактичною підставою для донарахування позивачу зазначених податкових зобов'язань слугували висновки перевіряючих про безпідставне віднесення до складу адміністративних витрат витрати по оплаті послуг адвоката Степіної Н.Г. за надання правової допомоги та по оплаті консультаційних послуг МПП Аудиторської фірми «Аудит-Гарант Николаев», а також товариство безпідставно зависило витрати на збут, що призвело до заниження податку на прибуток та податку на додану вартість, за господарськими операціями з ТОВ «Вітал Спец Сервіс», ТОВ «Кур'єрІ», ТОВ «Фарн», ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7

Крім цього, за висновком податкового органу позивач у періоді, що перевірявся, безпідставно зависив собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів за господарською операцією з ФОП ОСОБА_8, а також в порушення вимог податкового законодавства, не подало звіту з екологічного податку за період з 2012 по 2014 роки включно.

Суд першої інстанції, висновки якого підтримала колегія суддів апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що витрати позивача за операціями з оплати послуг адвоката Степіної Н.Г., МПП Аудиторської фірми «Аудит-Гарант Николаев», а також послуг ТОВ «Вітал Спец Сервіс» ТОВ «Кур'єрІ», ТОВ «Фарн», ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7 з перевезення товарів, а також факт придбання послуг у ФОП ОСОБА_8 підтверджуються первинними документами, з яких вбачається фактичне здійснення господарських операцій з придбання цих послуг та подальшого їх використання у власній господарській діяльності, висновки акту перевірки про не підтвердження господарських операцій не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому заниження позивачу цих витрат та збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток та з податку на додану вартість за цими операціями є неправомірним, а податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з такою позицією судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, в якій зазначаються в окремих рядках певні обов'язкові реквізити.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі, якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Таким чином, враховуючи викладені норми Податкового кодексу України, судами попередніх інстанцій вірно зазначено про існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Згідно пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються з: - витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; - інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; - крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Отже, показники доходів та витрат безпосередньо впливають на об'єкт оподаткування.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із пунктом 2.1 Розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 2.4 Розділу 2 зазначеного Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку. Разом з тим, дотримання норм цивільного чи господарського права не означають автоматично реальності вчинення господарської операції. Правильність відображення в податковому обліку господарських операцій відповідно до їх реального змісту повинна здійснюватись виключно на підставі норм податкового законодавства. А відтак, якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображено в укладених платником податків договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, 19.03.2013 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги. Позивач надав для перевірки акти приймання робіт від 19.03.2013 року, 15.04.2013 року,19.11.2013 року на суму 7 200 грн.

07.04.2011 року між позивачем та МПП Аудиторська фірма «Аудит-Гарант Николаев» укладено договір про надання консультаційних послуг.

Відповідно до умов вказаного договору виконавець зобов'язався надати послуги з перевірки системи формування валового доходу, валових витрат, амортизаційних відрахувань при визначенні податку на прибуток замовника та податкових зобов'язань з податку на додану вартість за звітні періоди, визначені замовником.

Крім того, при формуванні витрат на збут позивачем включено витрати на транспортно-експедиційні послуги за господарськими операціями з ТОВ «Вітал Спец Сервіс», ТОВ «Кур'єр І», ТОВ «Фарн», ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, які здійснювали перевезення придбаного позивачем у ТОВ «Пента Днепр» товару до наступних покупців, яким цей товар було реалізовано, інші види перевезень та послуги з використанням автокрану.

Крім цього, Товариством до складу витрат віднесено оплату послуг з механічного оброблення металевих виробів, наданих ФОП ОСОБА_8 за договорами №559-12 від 09.01.12 та №588-12 від 01.11.2012 року.

В матеріалах справи в повному об'ємі наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами - договори про надання транспортних послуг, заявки-розрахунки, акти здачі-прийняття робіт, акти виконаних робіт, товарно-транспортні накладні, податкові накладні, виписки банки, що підтверджують оплату послуг.

Окремі дефекти податкової звітності позивача не можуть свідчити про нереальність господарських операцій із вказаними контрагентами та не можуть бути підставою для позбавлення позивача відносити суми за цими господарськими операціями до складу витрат та податкового кредиту.

Отже, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу валових витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Крім того, відповідно до підпункту 240.1.3 пункту 240.1 статті 240 Податкового кодексу України платниками екологічного податку є суб'єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюються розміщення відходів (крім розміщення окремих видів (класів) відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання).

Поняття розміщення відходів наведено у підпункту 14.1.223 ПК України - це постійне (остаточне) перебування або захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозволи уповноважених органів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ТОВ «Капітал-2006», ТОВ «Антос-Петроль» укладено договори на розміщення відходів, за умовами яких зазначені контрагенти виконують роботи з вивезення відходів для подальшої утилізації.

За таких обставин колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередні інстанцій, що позивач не є платником екологічного податку, а відтак у податкового органу не було правових підстав для застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтовані рішення, в яких повно відображені обставини, що мають значення для справи.

Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області відхилити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.02.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2016 у справі № 814/4208/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис) І.В. Приходько
Судді: (підпис) І.О. Бухтіярова
(підпис) О.А. Веденяпін