Справа № 825/739/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/739/17 Головуючий у 1-й інстанції: Падій В.В. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Качури Володимира Володимировича, Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Качури Володимира Володимировича (далі - Відповідач-1, Державний виконавець), Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - Відповідач-2, Центральний відділ ДВС) про визнання протиправною та скасування постанови від 21.04.2017 року ВП №52525386 про стягнення виконавчого збору, прийнятої Державним виконавцем.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав непідсудності даної справи адміністративним судам та необхідності звернення із вказаним позовом до суду, який видав виконавчий документ.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду. При цьому звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Підкреслює, що судом не було враховано прямий, передбачений ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», припис про те, що постанови про стягнення виконавчого збору можуть бути оскаржені виключно до адміністративного суду. Крім того, наголошує, що застосування судом правових позицій Верховного Суду України з питань застосування Закону України «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05.10.2016 року, є помилковим.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у відкритому судовому засіданні без фіксації технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

З наведеного випливає, що положення Закону окреслюють підвідомчість спорів щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення залежно від суду, який видав виконавчий документ.

Водночас, суд першої інстанції не врахував, що приписи ч. 2 ст. 74 Закону визначають, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тобто, визначаючи поширення юрисдикції адміністративного суду на правовідносини щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), законодавець відніс до таких рішень, зокрема, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

При цьому, встановивши юрисдикцію суду, який уповноважений розглядати відповідні спори, законодавець указав, що адміністративний суд визначається у порядку, передбаченому законом.

З наведеного вбачається, що в будь-якому випадку на спір, предметом якого є оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, поширюється юрисдикція адміністративних судів, у зв'язку з чим твердження суду першої інстанції про те, що даний позов не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, що стало наслідком відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України, є помилковим.

Посилання ж суду першої інстанції на правові позиції Верховного Суду України у постановах від 06.04.2016 року у справі №6-570цс16 та від 24.02.2016 року у справі №6-3077цс15, є, на переконання судової колегії, помилковими, оскільки на момент ухвалення даних рішень не набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, положеннями якого прямо визначено суд, уповноважений розглядати спір щодо оскарження постанови про стягнення виконавчого збору.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої цієї статті.

Наведені положення кореспондують приписам ч. 6 ст. 181 КАС України, які закріплюють, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, оскаржувана постанови про стягнення виконавчого збору винесена Державним виконавцем при виконанні виконавчого листа №2/751/1598/15, виданого 28.12.2015 року Новозаводським районним судом м. Чернігова у цивільній справі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

З огляду на викладене, а також зважаючи на те, що законодавцем імперативно визначено належність до юрисдикції адміністративного суду справ щодо оскарження, зокрема, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність розгляду і вирішення даної справи у порядку того провадження і тим судом, який видав виконавчий лист.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, судова колегія вважає передчасними висновки суду першої інстанції про неможливість розгляду і вирішення даного спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» прямо закріплено поширення юрисдикції саме адміністративних судів на спірні правовідносини.

Відповідно до приписів ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про підвідомчість даного спору було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, у зв'язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати, направивши справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 41, 109, 160, 167, 195, 199, 204, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Качури Володимира Володимировича, Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови - скасувати.

Справу направити до Чернігівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.