Справа № 814/974/16
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

01 червня 2017 року Справа № 814/974/16

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Марича Є.В. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1,Миколаїв,54055 ОСОБА_1, АДРЕСА_1,Миколаїв,54055
доГоловного територіального управління юстиції у Миколаївській області, вул. 8-березня, 107,Миколаїв,54020
пропоновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі-відповідач) з наступними позовними вимогами (з урахуванням уточнених позовних вимог):

- Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області №2846/06 від 20ю04ю2016 року «Про припинення трудових правовідносин з ОСОБА_1.»;

- Поновити на роботі в Головному територіальному управління юстиції у Миколаївській області;

- Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2014 р. до поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваний наказ прийняти з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки заява на підставі якої його видано була повернута позивачу та втратила чинність, тобто оскаржуваний наказ прийнятий без його заяви. А заява позивача про звільнення від 24.02.2016 року залишена без розгляду.

Відповідач надав до суду письмові заперечення, згідно яких вважає оскаржуваний наказ правомірним, адже винесений на підставі заяви позивача про звільнення за згодою сторін від 06.11.2014 року, а також даний наказ було видано в порядку виконання рішення суду.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

ОСОБА_1 з 16.12.2011 р. на підставі наказу від 15.12.2011 р. №1507-л призначений на посаду головного спеціаліста Центрального відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції.

07 листопада 2014 року Наказом №5262/03 припинено державну службу позивача та звільнено його з посади за порушення присяги державного службовця на підставі п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу».

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2015 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково - визнано протиправним та скасовано наказ начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 07.11.2014 р. №5262/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_1.», в задоволенні інших позовних вимог відмовлено, рішення набрало законної сили.

На виконання вищезазначеного рішення суду відповідачем прийнято наказ №1412/06 від 14.03.2016 року про скасування наказу від 07.11.2014 р. №5262/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_1.»

Також, з урахуванням мотивувальної частини судового рішення та на підставі заяви позивача від 05.11.2014 року про звільнення за згодою сторін відповідач прийняв наказ 20.04.2016 року «Про припинення трудових відносин з ОСОБА_1.».

Позивач вважає вищезазначений наказ протиправним, у зв'зяку з чим звернувся до суду з даним позовом.

При прийнятті рішення судом враховано наступні положення законодавства.

У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Кодексу Законів про працю України (кодекс введено в дію з 01.06.1972 року Законом Української РСР від 10.12.1971 року № 322-VIII, з наступними змінами та доповненнями) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 Кодексу Законів про працю України передбачено укладення трудового договору, як правило, в письмовій формі.

Згідно п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України підставами припинення трудового договору є, крім іншого, угода сторін.

У відповідності до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Це означає, що звільнення за п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України могло відбутися лише за умови досягнення між сторонами згоди щодо всіх суттєвих умов припинення трудового договору та забезпечення відповідачем всіх прав працівника.

З аналізу змісту п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України випливає, що для звільнення на такій підставі необхідно волевиявлення сторін трудового договору. Зазначена норма передбачає, що бажання розірвати трудовий договір є добровільним та взаємним, заснованим саме на угоді сторін трудового договору. Оскільки трудовий договір - це угода, яка укладається роботодавцем і працівником з метою визначення змісту трудових правовідносин, то і припиненням, відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України є саме угода, що досягається між роботодавцем і працівником. При чому така угода не обов'язково має бути письмовою, так само як і угода про укладення трудового контракту.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення договору за п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України договір припиняється в строк, визначений сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 05.11.2014 року звернувся до відповідача із заявою про звільнення за згодою сторін 06.11.2014. Також, підтвердженням згоди позивача на звільнення є його не бажання продовжувати виконувати трудові обов'язки, адже з 03.11.2014 року він перестав виходити на службу. Даний факт було встановлено під час розгляду іншої справи та підтверджується рішенням суду у справі 814/3789/15, яке набрало законної сили. Крім того, в подальшому позивач звернувся з заявою про звільнення за власним бажанням від 24.02.2016 року, чим також підтвердив не бажання виконувати посадові обов'язки.

Наказом від 20.04.2016 року №2846/06 припинено правовідносини з позивачем з узгодженої ним дати 06.11.2014 року. Наказ видано 20.04.2016 року, оскільки постанова у справі 814/3789/15, яка безпосередньо стосується причин звільнення позивача, набрала законної сили 23.02.2016 року, а виконавчий лист видано 11.03.2016 року.

Згідно з ухвалою судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 15.10.2003 року, при припиненні трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення працівника за власним бажанням, можливості відкликання працівником заяви про звільнення не передбачено.

Аналогічна позиція Верховного суду України закріплена і в ухвалі судової палати у цивільних справах від 25.02.2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

При цьому судом враховано те, що припинення (як і продовження дії) трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. І хоч на даний час ОСОБА_1 і виявив бажання працювати далі на займаній посаді, зі сторони Головногго територіального управління юстиції у Миколаївській області такої згоди на продовження трудових відносин не було.

Суд наголошує на тому, що трудовий договір припинений за угодою сторін не слід ототожнювати із звільненням з ініціативи працівника за ст. 38 Кодексу Законів про працю України, а тому, можливість як продовження роботи протягом двох тижнів, так і відкликання працівником заяви про звільнення законом не передбачена.

Суд не вважає належним доказом лист Управління Держпраці Миколаївської області від 22.04.2016 р. №Р-153-16/1549, оскільки посилання в ньому на порушення строків розгляду заяви позивача не є обґрунтованим, адже діючим законодавством не передбачено строків розгляду таких заяв. Крім того, його звільнено за домовленістю сторін з визначеної самим позивачем дати та з урахуванням змісту рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до частин 1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Підсумовуючи викладене, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, ч.3 ст. 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя Є.В. Марич