Справа № 462/586/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/3816/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Румянцевої О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Залізничному районі м.Львова на постанову Залізничного районного суду м.Львова від 23 лютого 2017 року у справі №462/586/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Залізничному районі м.Львова про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

02.02.2017 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Залізничному районі м.Львова (далі ОСОБА_2), просив визнати протиправними дії ОСОБА_2 щодо відмови в призначенні пенсії як інваліду другої групи, зобовязати ОСОБА_2 призначити позивачу пенсію як інваліду другої групи, пенсію по інвалідності відповідно до ч.9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 23.02.2017, прийнятою в порядку скороченого провадження, адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Залізничному районі м.Львова подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Залізничного районного суду м.Львова від 23.02.2017 та постановити нове рішення, яким в позові відмовити повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач перебуває на обліку в ОСОБА_2 з 25.05.2011 як одержувач пенсії по інвалідності 3 групи загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а з 03.01.2017 являється одержувачем пенсії по інвалідності 2 групи загального захворювання. Однак, оскільки з 01.06.2015 скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначені відповідно до Закону України «Про прокуратуру», відтак відсутні законні підстави щодо зобовязання відповідача призначити пенсію позивачу як інваліду 2 групи відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2017 справу призначено до апеляційного розгляду 12.06.2017 у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, позивач та представник позивача щодо апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_3 працює на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області, що підтверджується копією трудової книжки позивача та довідкою Прокуратури Львівської області від 01.02.2017 №11-105вих-17 (а.с.13-20).

Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією №№340170 від 03.01.2017, копії якої долучена представником відповідача та позивачем до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 є інвалідом другої групи загального захворювання.

17.01.2017 ОСОБА_3 звернувся в ОСОБА_2 із заявою щодо переведення на пенсію по інвалідності 2 групи відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

ОСОБА_2 від 23.01.2017 №734/03-17 ОСОБА_3 повідомлено, що з 03.01.2017 він являється одержувачем пенсії по інвалідності 2 групи загального захворювання. Оскільки з 01.06.2015 скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначені відповідно до Закону України «Про прокуратуру», в ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову в призначенні пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (а.с.7-8).

Вважаючи дії ОСОБА_2 протиправними, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, який набирав чинності з 15 липня 2015 року, (далі Закон №1697-VII).

Відповідно до ч.9 ст.86 Закону №1697-VII прокурорам, визнаним інвалідами I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

Частиною 6 ст.86 Закону №1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Згідно з записами в трудовій книжці позивача ОСОБА_3 з 03.10.2001 працює в органах прокуратури на посадах помічника прокурора, старшого помічника прокурора, прокурора. На час звернення в ОСОБА_2 з заявою про призначення пенсії по інвалідності на підставі частини 9 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з інвалідністю II групи, трудовий стаж позивача в органах прокуратури складав більше 10 років (17 років 7 місяців 27 днів), що відповідачем не заперечується.

Згідно з ч.2 ст.86 Закону №1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Оскільки на момент звернення в ОСОБА_2 з заявою про призначення пенсії по інвалідності ІІ групи на підставі частини 9 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» позивач набув стаж роботи в органах прокуратури більше 10 років та йому встановлено інвалідність II групи за загальним захворюванням, ОСОБА_3 має право на призначення пенсії відповідно до ч.9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Водночас, покликання апелянта на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та скасування з 01.06.2015 норм щодо пенсійного забезпечення осіб, пенсії/довічне грошове утримання яких призначалися відповідно до Закону України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», то такі на переконання суду апеляційної інстанції є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015 (далі Закон №213-VIII) у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На час прийняття Закону №213-VIII та з 01 червня 2015 року до 15 липня 2015 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, положеннями ст.50-1 якого регулювались питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України, а відтак, п.5 Прикінцевих положень Закон №213-VIII стосувався положень Закону №1789-ХІІ і саме за нормами вказаного закону неможливо було призначати пенсію працівникам прокуратури. Така мала призначатися відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

З 15 липня 2015 року введено в дію новий Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, яким на сьогоднішній день регулюються питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України (стаття 86), а також обмеження щодо виплати та обчислення розміру пенсії, та який є спеціальним по відношенню до спірних правовідносин.

Закон №1697-VІІ було розроблено з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України (CDL-AD (2006)029 від 17 жовтня 2006 року, CDL-AD (2009)048 від 27 жовтня 2009 року, CDL-AD (2012)019 від 15 жовтня 2012 року).

Будь-які зміни до статті 86 Закону №1697-VII щодо відсутності права працівників прокуратури України на звернення до державних органів Пенсійного фонду України на призначення пенсії за вислугу років законодавцем на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та на час розгляду справи не вносились. Положення Закону №1697-VII не визнані неконституційними та підлягають застосуванню.

Водночас, підстави позбавлення особи права на отримання пенсії відповідно до Закону №1697-VІІ встановлено ч.12 ст.86 Закону №1697-VІІ, де покликання на п.5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII відсутнє.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка в силу приписів ч.7 ст.9 КАС України застосовується до спірних правовідносин, у разі зміни групи інвалідності пенсія в новому розмірі виплачується з дня зміни групи інвалідності.

Оскільки положення ст.86 Закону №1697-VII є чинними, а отже, повинні бути застосовані при призначенні пенсії позивачу як працівнику прокуратури України, за наявності на день призначення пенсії спеціальної вислуги років понад 10 років та встановленої у законному порядку компетентними органами ІІ групи інвалідності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідача у призначенні пенсії позивачу на підставі ч.9 ст.86 Закону №1697-VII з врахуванням вимог ч.2 та ч.6 ст.86 Закону №1697-VII.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 160, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Залізничному районі м.Львова залишити без задоволення, а постанову Залізничного районного суду м.Львова від 23 лютого 2017 року у справі №462/586/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_1