Справа № 263/15077/16-а
Суддя: Шишов Олег Олексійович
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кір'якова Н.П.
Суддя-доповідач - Шишов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року справа №263/15077/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ,вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Шишова О.О., суддів Сіваченко І.В.,Чебанов О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради на постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2017 р. у справі № 263/15077/16-а (головуючий І інстанції Кір'якова Н.П.) за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту позивач) звернулась до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовною заявою ( з урахуванням уточнень) Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради (далі по тексту відповідач, апелянт УПСЗН) в якому просила суд визнати поважною причину пропуску строку для звернення до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради Донецької області із заявою про призначення допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати Управління соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради Донецької області призначити і виплатити їй державну допомогу при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551 грн. 21 коп. стягнути з бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_2

Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2017р. у справі № 263/15077/16-а адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано поважною причину пропуску строку для звернення ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради Донецької області із заявою про призначення допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано Управління соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради Донецької області призначити і виплатити ОСОБА_2 державну допомогу при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також вирішено питання щодо стягнення судових витрат на користь позивача.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач з об'єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з даною заявою, оскільки позивач спочатку знаходилася за межами країни, тобто вже після спливу дванадцятимісячного строку після народження дитини. Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, вважає, що позивач має право на звернення до органу праці та соціального захисту населення у призначенні/поновленні допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано п.13 Порядку №1751 від 27.12.2001р., за приписами якого допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Сторони у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За приписами п.2 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах апеляційної скарги, дійшла висновку, що останню необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13.05.2014 року, позивачка ОСОБА_2 05.05.2014 року у м. Макіївці народила дитину - ОСОБА_3

Відповідно до довідки № від 21.03.2016 року, виданої УСЗН Центрального району Маріупольської міської ради, ОСОБА_2, разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, були взятті на облік як особи, внутрішньо переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а саме зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та перемістилися з тимчасово окупованої території до АДРЕСА_2.

З копії повідомлення від 06.09.2016 року УСЗН Центрального району Маріупольської міської ради вбачається, що ОСОБА_2 було відмовлено у призначенні їй допомоги при народженні дитини, причиною відмови зазначено: «Виплата допомоги при народженні дитини поновлюється, у разі коли особа звернулася протягом 12 місяців після припинення виплати».

Не погодившись з рішенням УПСЗН, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів.

Вказані обставини знайшли підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Стаття 46 Конституції України проголошує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

У пункті 6 частини першої статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту; засади регулювання шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Стаття 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» зазначає, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Відповідно до ч. 7, 9 ст.11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року N 3-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац сьомий частини дев'ятої статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року N 2811-XII, з наступними змінами, згідно з яким виплата допомоги при народженні дитини припиняється "у разі виникнення інших обставин".

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. N 1751 затверджено Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми (далі Порядок №1751), за приписами п.13 якого допомога при народженні дитини, яка народилася після 8 квітня 2011 р., надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму, - на другу дитину; кратній 120 розмірам прожиткового мінімуму, - на третю і кожну наступну дитину. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

У пункту 55 Порядку №1751 визначено, що призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім'ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень.

З матеріалів справи не вбачається на підставі якого рішення була зупинена державна допомога при народженні дитини, та які були для цього підстави.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність зупинення виплати, та з тим, що чинним законодавством не передбачені обмеження в часі щодо поновлення виплати допомоги при народженні дитини, припиненої не з вини одержувача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з об'єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з даною заявою, оскільки мешкала в Російській Федерації. Крім того, у зв'язку із малолітнім віком дитини, а також внаслідок проведення бойових дій та існуванням реальної загрози життю та здоров'ю дітей, вона не мала можливості виїхати з тимчасово окупованої території та на протязі 12 місяців звернутися до іншого органу УПСЗН.

Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом (пункти 1, 2 статті 3); держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством; ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені (стаття 26).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги апелянта не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, спір за суттю вирішений вірно, підстави для скасування судового рішення відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради на постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2017 р. у справі № 263/15077/16-а- залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2017 р. у справі № 263/15077/16-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя: О.О.Шишов

Судді: І.В.Сіваченко

О.О.Чебанов