Справа № 816/259/17
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/259/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Канигіної Т.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_1
до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області
про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

17.02.2017 ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (надалі - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, відповідач) про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, а саме просить:

- визнати протиправними дії ГУ Держгеокадастру у Полтавській області щодо відмови ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства;

- зобов'язати ГУ Держгеокадастру у Полтавській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 кадастровий номер НОМЕР_2 сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства.

В обгрунтування адміністратвиного позову позивач зазначив, що 10.03.2016 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 15,00 га для ведення фермерського господарства. 09.03.2016 відповідачем прийнято наказ № 1648-СГ, яким надано позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, надавши повний пакет документів, визначених законодавством. Водночас відповідач відмовив у затвердженні поданого позивачем проекту землеустрою та зазначив щодо відсутності повноважень ГУ Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджатися землями колективної власності.

07.06.2017 позивач надав до суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження /а.с. 132/.

07.06.2017 відповідач надав до суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження. /а.с. 133/.

У письмових запереченнях відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність повноважень ГУ Держгеокадастру у Полтавській області щодо розпорядження землями колективної власності /а.с. 47-50/.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 128 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка або експерта, суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 16.02.2016 позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтованою площею 15 га для ведення фермерського господарства на умовах оренди за межами населених пунктів на території Остап'ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області терміном на 7 років /а.с. 60/.

09.03.2016 відповідачем прийнято наказ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтованою площею 15 га для ведення фермерського господарства на умовах оренди за межами населених пунктів на території Остап'ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області /а.с. 59/.

01.04.2016 позивач звернувся до відповідача із клопотанням від 31.03.2016 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства, кадастровий номер: НОМЕР_2, також позивачем надано до клопотання додатки: проект землеустрою; витяг із земельного кадастру /а.с. 57/.

Листом від 26.04.2016 № 2507/6-16 відповідач відмовив ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер: НОМЕР_2 з підстав необхідності приведення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідність вимогам чинного законодавства України /а.с.58/.

25.01.2017 позивач повторно звернувся до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства, кадастровий номер: НОМЕР_2 з додатками: проект землеустрою; витяг з державного земельного кадастру /а.с. 51/.

Листом від 06.02.2017 № 1133/6-17 відповідач відмовив ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зазначивши, що земельна ділянка площею 14,5849 га відноситься до земель колективної власності. Також відповідач зазначив, що ГУ Держгеокадастру у Полтавській області немає повноважень щодо розпорядження землями колективної власності /а.с. 53/.

Позивач, не погодившись з цією відмовою, звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною першою статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність визначений статтею 123 Земельного кодексу України, зокрема частиною другою передбаченою, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина третя статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини четвертої статті 123 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини першої статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частиною четвертою статті 186-1 Земельного кодексу України визначено, що розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина п'ята статті 186-1 Земельного кодексу України).

Згідно з частиною шостою статті 186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Суд звертає увагу на те, що відмова ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, викладена в листі 06.02.2017 № 1133/6-17, не містить посилань на невідповідність проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер: НОМЕР_2 вимогам законодавства.

Водночас відповідач зазначає як підставу для відмови у затвердженні проекту землеустрою те, що земельна ділянка відноситься до земель колективної власності та щодо відсутності повноважень на розпорядження землями колективної власності.

Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 78 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Отже, Земельним кодексом України не передбачено такої форми власності на землю, як колективна.

Матеріали справи містять витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу НВ-016, відповідно до якого земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2, площею 14,5849 гектарів, перебуває у державній власності /а.с. 14/.

Враховуючи те, що зазначена земельна ділянка відповідно до витягу з Державного земельного кадастру перебуває у державній власності, відмова ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, зазначена в листі від 06.02.2017 № 1133/6-17, є протиправною.

Отже, з метою захисту прав позивача згідно з частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати відмова ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, надану позивачу та зазначену в листі від 06.02.2017 № 1133/6-17.

Водночас, суд вважає вимоги позивача в частині визнання дій ГУ Держгеокадастру у Полтавській області щодо відмови ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства такими, що задоволенню не підлягають з огляду на те, що вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень. Водночас дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несе рішення, викладене в листі від 06.02.2017 № 1133/6-17, оскільки саме зазначене рішення має вплив на його права та інтереси. Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення для юридичної особи прав (чи інтересів).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання ГУ Держгеокадастру у Полтавській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 кадастровий номер НОМЕР_2 сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства суд зазначає наступне.

За правовою позицією Європейського суду з прав людини у національному законодавстві повинно бути з достатньою чіткістю визначено межі та спосіб здійснення відповідних дискреційних повноважень державних органів з метою забезпечення особам мінімального рівня захисту, на який вони мають право в умовах верховенства права в демократичному суспільстві (рішення від 12.03.2009 у справі "Сергій Волосюк проти України" (Sergey Volosyuk v. Ukraine), заява № 1291/03, пп. 81 і 82).

За висновком суду із аналізу статті 123 Земельного кодексу України законодавцем чітко не встановлено меж дискреційних повноважень органу виконавчої влади щодо відмови у затвердженні розробленого та погодженого в установленому законом порядку проекту землеустрою зокрема, скільки разів уповноважений орган може відмовити у затвердженні проекту землеустрою тощо. Тому у цьому випадку межею таких дискреційних повноважень виступають критерії правомірності рішень, дій чи бездіяльності, зазначені у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Завданням адміністративного судочинства є контроль за легітимністю прийняття рішення на підставі наведених критеріїв, а також тим, щоб владні суб'єкти не перетинали межу дискреційних повноважень, а у випадку порушення останніми таких меж вживати ефективних заходів захисту порушених прав приватних осіб та їх відновлення. У цьому полягає суть принципу розподілу влади на основі системи стримувань та противаг.

За судовою практикою з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, презюмується, що дискреційними повноваженнями є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним.

Натомість, у деяких справах, відповідач - орган державної влади помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов'язаний до вчинення конкретних дій.

Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - видати розпорядження, або відмовити у його виданні, існує лише один правомірний варіант поведінки (Ухвала ВАСУ від 04.08.2016 у справі № 806/639/15 (№ в ЄДРСРУ 59664417).

Отже, у кожному конкретному випадку на підставі досліджених судом конкретних обставин у справі суд оцінює законність, обсяг, способи та межі застосування дискреційних повноважень представниками владних органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач вже звертався до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області з клопотаннями про затвердження погодженого проекту землеустрою про відведення земельної ділянки від 31.03.2016, 25.01.2017 /а.с. 51, 57/.

Як вбачається із відповідей ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 26.04.2016 № 2507/6-16, від 06.02.2017 № 1133-6-17, позивачу відмовлено з різних підстав у затвердженні проекту землеустрою.

Суд зазначає, що такі дії відповідача є зловживанням своїми повноваженнями та вимагають застосування судом ефективного способу відновлення порушеного права позивача.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 та від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу (неоднакове застосування норм матеріального чи процесуального права), є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У зв'язку із зазначеним суд враховує правову позицію Верховного Суду України та обираючи належний спосіб захисту порушеного прав позивача, вважає за необхідне зобов'язати ГУ Держгеокадастру у Полтавській області затвердити затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 кадастровий номер НОМЕР_2 сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірності свого рішення, що є підставою для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Остап'ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, яка зазначена в листі від 06.02.2017 № 1133/6-17.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 кадастровий номер НОМЕР_2 сільськогосподарського призначення державної власності площею 14,5849 га для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Остап'ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1280,00 грн (одна тисяча двісті вісімдесят гривень).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Т.С. Канигіна