Справа № 606/146/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/4503/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції у м. Тернополі на постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Тернополі, третя особа на стороні відповідача: інспектор роти №2 батальйону УПП у м.Тернополі рядовий поліції ОСОБА_2 про визнання незаконною та зміну постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції у м. Тернополі, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 про зміну постанови серії АР № 258484 від 28 серпня 2016 року про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн, справу про адміністративне правопорушення закрити, звільнивши його від адміністративної відповідальності через малозначність скоєного ним правопорушення.

Свої вимоги мотивує тим, що оскаржуваною постановою на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, з чим він не згідний, виходячи з того, що під час руху в м. Тернопіль по вулиці Живова він обїхав транспортний засіб, який був припаркований на узбіччі, та заїхав на смуху для руху маршрутних транспортних засобів, при завершення даного маневру знову перестроївся на свою смугу руху. Потім до нього підійшли працівники патрульної поліції та винесли щодо нього постанову про адміністративне правопорушення, хоча він намагався їм пояснити, що обїхав припаркований на узбіччі дороги автомобіль. Вважає, що в даній ситуації інспектор патрульної поліції міг обмежитись усним попередженням.

Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22.02.2017 адміністративний позов задоволено частково. Змінено оскаржувану постанову в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП). Скасовано накладене на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн, звільнено його від адміністративної відповідальності, передбаченої ч.3 ст. 122 КУпАП, на підставі ст. 22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням, справу про адміністративне правопорушення провадженням закрито.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Управління подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. На думку апелянта, оскаржувану постанову суду вважає такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції припустився неповного зясування обставин, що мають значення для справи та визначив встановленими недоведені обставини. Звертає увагу, що суд безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду. Крім того, оскаржувана постанова взагалі не містить будь-яких доказів по справі, які б досліджувались судом, встановлених судом обставин, а також мотивів не врахування доказів, які відповідач зазначив у письмових запереченнях по справі. Позивачем не подано жодного належного доказу, який би підтвердив факт відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, а судом прийнято рішення, яке не ґрунтується на будь-яких доказах чи поясненнях сторін. Натомість належні та допустимі докази, надані Управлінням судом до уваги не взяті та оцінені поверхнево та не обєктивно. Апелянт не погоджується з позицією суду стосовно наявності достатніх підстав для зміни оскаржуваної постанови в справі про адміністративні правопорушення, натомість вважає, що зібраних та долучених доказів достатньо для висновку про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП. Звертає увагу, що оскаржувана постанова складена повноваженою особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам закону, розмір штрафу відповідає вимогам санкції ч. З ст. 122 КУпАП, постанова складена на місці, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, інспектор патрульної поліції при винесенні постанови діяв на підставі закону та в межах, наданих йому повноважень.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з наступних міркувань.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Судом апеляційної інстанції з врахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено, що 28 серпня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, зокрема у тому, що 28.08.2016 о 10 год 44 хв в м.Тернопіль по вул.Живова він керував транспортним засобом Фольксваген, д.н.з. НОМЕР_1 та здійснив рух у смузі для руху маршрутних т/з, чим порушив вимоги п.17.1 ПДР України, на підставі чого інспектором роти №2 батальйону УПП у м.Тернопіль рядовим поліції ОСОБА_2винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 258484 від 28 серпня 2016 року та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Відповідно до ст. 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для залишення без розгляду адміністративного позову за умови, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Як видно з копії оскаржуваної постанови, долученої до матеріалів справи. ОСОБА_1 поставив свій власний підпис у графі про отримання копії постанови, з чого слід зробити висновок, що копія оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення була вручена позивачу особисто на місці складення адміністративних матеріалів.

Згідно дати вхідного номера реєстрації позовної заяви ОСОБА_1 така була подана ним 06 лютого 2017 року. У позовній заяві позивач просить поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення з тих підставу, що оскаржувана постанова йому не була вручена на руки, її ксерокопію отримав у відділі ДВС.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не представив жодних доказів на підтвердження обставин поважності пропуску строку оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції, визнаючи пропущеним строк звернення до суду, поновив такий, вважаючи, що причини пропуску строку є поважними.

При цьому суд першої інстанції не навів жодних причин пропуску строку звернення та не вказав доказів які б обґрунтували поважність причин пропущення цього строку.

Колегія суддів зауважує, що поважними причинами можуть визнаватись лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Оскільки колегія суддів не вбачає причини пропущення строку звернення до суду поважними, а також те, що позивач при зверненні до суду не надав доказів які б обґрунтували поважність причин пропущення строку, то наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі статті 100 КАС України.

У звязку з викладеним судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми процесуального права, у зв'язку із чим ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, вирішив скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду у зв'язку із тим, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції у м. Тернополі задовольнити частково.

Постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року у справі № 606/146/17 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Тернополі, третя особа на стороні відповідача: інспектор роти №2 батальйону УПП у м.Тернополі рядовий поліції ОСОБА_2 про визнання незаконною та зміну постанови у справі про адміністративне правопорушення залишити без розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Повний текст виготовлено 13.06.2017р.