Справа № 813/3742/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

13 червня 2017 року м. Київ К/800/19144/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С., перевіривши касаційну скаргу громадянина Іраку ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі за позовом громадянина Іраку ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

Громадянин Іраку ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання надати йому статус особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2017р. позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016р. №385-16 про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Державну міграційну службу України визнати громадянина Іраку ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017р. постанову суду першої інстанції в частині зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Іраку ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, скасовано і прийнято в цій частині нову постанову, якою зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Іраку ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в решті постанову залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятим судом апеляційної інстанції рішенням, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права (оскільки прийняте ним рішення хоча й задовольняє вимоги позивача, проте, не гарантує дотримання його прав від порушень суб'єкта владних повноважень), просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Втім, у відкритті касаційного провадження за поданою позивачем касаційною скаргою слід відмовити з наступних підстав.

Так, дослідивши обставини даної справи в сукупності з приписами ст.ст.1, 5, 6, 7, 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також беручи до уваги п.п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (Керівництво УВКБ ООН), п.195 Керівництва УВКБ ООН, Позицію УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців», Директиву Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004р. №8043/04, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016р. №385-16 про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є передчасним і необґрунтованим, оскільки прийняте без врахування всіх обставин, що мали значення для вирішення питання надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в зв'язку з чим воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, врахував й положення ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з якою рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, як зазначено в п.25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 26.06.2011р. №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», відповідно до принципу розподілу влади, закріпленого в ст.6 Конституції України, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наведеного, зважаючи, що основним мотивом прийняття Державною міграційною службою України оскаржуваного рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було непідтвердження останнім існування для нього небезпеки в країні походження у разі повернення до неї, без врахування та надання оцінки всім обставинам та доводам заявника, інформації про ситуацію в Іраку, підготовленій міжнародними організаціями, в основному органами та місіями Організації об'єднаних націй, та її доказовій силі у ситуації з позивачем, можливості подання ним письмових доказів тощо, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що Державна міграційна служба України під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не врахувала всіх обставин, які мали значення для належного і правильного вирішення цього питання, а також не вжила всіх заходів в межах своїх повноважень, визначених законодавством, для здобуття та перевірки інформації щодо наявності чи відсутності підстав надання позивачу відповідного статусу, в зв'язку з чим, у даному випадку, відсутні достатні підстави для зобов'язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому останнього слід зобов'язати повторно розглянути подану позивачем відповідну заяву.

Згідно з п.5 ч.5 ст.214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (а у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, дана касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки не містить належних доводів в підтвердження незаконності прийнятого судом апеляційної інстанції рішення, а тому, з врахуванням наведених приписів п.5 ч.5 ст.214 КАС України, не викликає необхідності перевірки судом касаційної інстанції матеріалів справи, що в свою чергу, є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою громадянина Іраку ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі за позовом громадянина Іраку ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути особі, що її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Вищого адміністративного суду України С.С. Пасічник