Справа № 825/742/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/742/16 Головуючий у 1-й інстанції: Д'яков В.І.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області (далі - Відповідач, ГУ ДФС у Чернігівській області) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: стягнути з Відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з 22.10.2013 року по 18.03.2016 року), у розмірі 98 161,25 грн.; допустити негайне виконання постанови суду в межах суми виплати за листопад 2013 року у розмірі 3 407,25 грн.; встановити строк для подачі звіту про виконання судового рішення.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.05.2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 - скасовано судові рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.05.2016 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди помилково не врахували поширення на спірні правовідносини ст. 117 КЗпП України, а відтак фактично не досліджували докази щодо розміру грошового забезпечення Позивача при проходженні служби, не встановлювали та не визнавали доведеними обставини у цій частині, не перевіряли доводи про несвоєчасність розрахунку, підстави непроведення розрахунку та період. За таких обставин, Вищий адміністративний суд України зазначив, що при новому розгляду необхідно встановити причини несвоєчасного розрахунку при звільненні, період непроведення розрахунку, розмір грошового забезпечення.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.05.2017 року позов задоволено повністю. Крім того, стягнуто з Відповідача 3 000,00 грн. витрат на правову допомогу. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що приписами спеціального законодавства не передбачено виплату особам рядового і начальницького складу грошової компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відтак до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому, з огляду на допущену Відповідачем затримку розрахунку при звільненні, позовні вимоги є обґрунтованими.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Наголошує на неврахуванні судом, по-перше, факту відсутності спору про суму розрахунку безпосередньо при звільненні, по-друге, часткового задоволення позову судовим рішення, на підставі якого у подальшому виплачено індексацію, по-третє, непропорційності заявленої до стягнення суми грошовому забезпеченню Позивача, по-четверте, невключення індексації заробітної плати до складу грошового забезпечення, по-п'яте, невідповідності суми заявлених витрат на правову допомогу фактично понесеним, по-шосте, неможливості застосування до спірних правовідносин положень ст. 256 КАС України в частині негайного виконання.

У судовому засіданні Апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав та просив вимоги останньої задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні з огляду на таке.

Як було встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу ДПА України № 097о/д від 06.11.1998 року ОСОБА_2 був прийнятий на службу в податкову міліцію органів Державної податкової служби.

З 21.10.2013 року наказом №008-о/д від 30.09.2013 року Позивач був звільнений зі служби в податковій міліції органів Державної податкової служби, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 від 19.08.1991 року (а.с. 18).

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 по справі № 825/3796/15-а, яка набрала законної сили, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ГУ ДФС у Чернігівській області та, зокрема, зобов'язано Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення з травня 2008 року по грудень 2009 року (а.с. 39-41).

На виконання зазначеної постанови суду ГУ ДФС у Чернігівській області було оформлено платіжне доручення № 198 від 16.03.2016 року щодо перерахування ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення в розмірі 2271,56 грн., перерахування за яким фактично було здійснено ГУ ДКС України у Чернігівській області 18.03.2016 року (а.с. 17).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. 43 Конституції України, ст. ст. 47, 95, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ряду положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці», постанови Пленуму Верховного Суду України від 09.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», а також приписів ст. ст. 87, 94, 256 КАС України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Позивачу з вини Відповідача не проведено повний розрахунок при звільненні, у зв'язку з чим наявні правові підстави для стягнення з останнього розміру середнього заробітку за час такої затримки. Крім того, суд зазначив, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується у повному обсязі понесення Позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, ні Законом України «Про міліцію», ні Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ Української РСР від 29.07.1991 року №114 не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку територіальним органом ДПС України) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовано дане питання й іншими нормативними актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків виплати одноразового грошового забезпечення при звільненні з органів внутрішніх справ, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Наведений висновок, викладений в ухвалі Вищого адміністративного суду України, викладеною від 15.03.2017 року, якою дану справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

Крім того, у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 Верховний Суд України зазначив, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, враховуючи, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріалами справи не підтверджується проведення Відповідачем повного розрахунку з Позивачем при звільненні останнього, колегія суддів вважає, що ГУ ДФС у Чернігівській області було допущено порушення приписів ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а саме не виплачено при звільненні ОСОБА_2 індексації заробітної плати, як це встановлено судовим рішенням у справі №825/3796/15-а, яке набрало законної сили. Наведеним, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовується твердження Апелянта про відсутність спору про суму розрахунку при здійсненні його при звільненні Позивача.

Крім того, безпідставними є доводи ГУ ДФС у Чернігівській області про те, що індексація не є складовою грошового забезпечення Позивача, оскільки даним обставинам надано оцінку судом під час розгляду справи №825/3796/15-а, а відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім іншого, часткове задоволення позову ОСОБА_2 у справі №825/3796/15-а не стосується розміру суми належної до виплати індексації, а пов'язане з необхідністю забезпечення належного судового захисту особи, у зв'язку з чим посилання ГУ ДФС у Чернігівській області на те, що часткове задоволення позову свідчить про необхідність стягнення суми затримки розрахунку при звільненні у частині, є помилковим.

Разом з тим, оцінюючи доводи Апелянта в частині непропорційності стягнутої з Відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (98 161,00 грн.) розміру невиплаченої суми розрахунку (2 271,56 грн.) та сумі грошового забезпечення Позивача за період з травня 2008 року по грудень 2009 року, за який нарахована індексація (72 460,10 грн.), колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Фактично повний розрахунок при звільненні з Позивачем проведено Відповідачем 18.03.2016 року, що підтверджується копією платіжного доручення від 16.03.2016 року №198 (а.с. 17), у зв'язку з чим судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що час затримки виплати слід обраховувати з 22.10.2013 року по 18.03.2016 року за правилами ст. 117 КЗпП України.

У постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 Верховний Суд України зауважив, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З урахуванням наведеного, оскільки розмір грошового забезпечення Позивача у серпні 2013 року склав 3 239,21 грн., у вересні 2013 року - 3 062,97 грн., з яких розмір індексації становив 518,21 грн. (16% суми грошового забезпечення) та 518,21 грн. (17% суми грошового забезпечення) відповідно (а.с. 50-54), враховуючи розмір суми індексації сумі відносно розміру грошового забезпечення - 16,5% ((16% + 17%) / 2), вважає за справедливе врахувати наведені доводи Апелянта, застосувати принцип співмірності і пропорційності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи зі співвідношення загального розміру грошового забезпечення та суми індексації.

Зі змісту наявного у матеріалах справи розрахунку грошового забезпечення за серпень 2013 року - вересень 2015 року (а.с. 50-54) вбачається, що середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_2, розрахований з урахуванням розміру індексації за серпень-вересень 2013 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», становить 162,25 грн. Даний розмір середньоденного грошового забезпечення сторонами під сумнів не ставиться.

У зв'язку з чим судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ГУ ДФС у Чернігівській області на користь Позивача з урахуванням принципу справедливості та співмірності коштів за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 16 196,61 грн. (605 днів х 162,25 грн. х 16,5%)).

Надаючи оцінку доводам Апелянта в частині безпідставності стягнення з останнього витрат на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно ч. 3 ст. 87 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

При цьому приписи ст. 90 КАС України закріплюють, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

При цьому склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Документи, які не відповідають встановленим вимогам є недопустимими.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_2 та адвокатом Серкіним К.Ю. укладено договір про надання правової допомоги від 01.08.2016 року (а.с. 164), який починає свою дію з моменту підписання сторонами і до 31.12.2017 року.

Відповідно до калькуляції вартості правової допомоги (а.с. 183) загальна вартість наданої правової допомоги з урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації втрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» склала 17 280,00 грн. (у тому числі 1 година на ознайомлення з документами та вивчення на доцільність звернення до суду - 1 година, написання позовної заяви - 2 години, надання правової допомоги в суді першої, апеляційної, касаційної інстанції, під час нового розгляду в суді першої інстанції - 24 години), водночас до сплати визначено суму у розмірі 3 000,00 грн., яка сплачена Позивачем згідно квитанції від 04.04.2017 року №4 (а.с. 184).

Разом з тим, надаючи оцінку зафіксованій у калькуляції інформації, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що із даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 18.04.2016 року (а.с. 5), а договір про надання правової допомоги з адвокатом Серкіним К.Б. укладено, як було встановлено раніше, 01.08.2016 року (а.с. 164). Відтак, на переконання суду першої інстанції, за договором про надання правової допомоги не здійснювалися дії щодо ознайомлення з документами та вивчення на доцільність звернення до суду - 1 година, написання позовної заяви - 2 години, надання правової допомоги в суді першої, апеляційної, касаційної інстанції, оскільки увесь цей час представництво інтересів ОСОБА_2 у судах здійснювалося іншою особою - ОСОБА_6 на підставі довіреності від 28.03.2015 року (а.с. 156).

За таких обставин, враховуючи, що участь Серкіна К.Ю. в якості особи, яка надає правову допомогу Позивачу, підтверджується наявним у матеріалах справи клопотанням про зупинення провадження у справі (а.с. 163), а також журналом судового засіданні від 10.05.2017 року (а.с. 188-192), суд апеляційної інстанції приходить до висновку про документальне підтвердження надання ОСОБА_2 правової допомоги Серкіним К.Ю. складає 2 години.

При цьому судовою колегією враховується, що відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Станом на 01.01.2017 року приписами Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року № 1801-VIII встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1 600,00 грн.

Таким чином, зважаючи на викладене, а також на положення ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за одну годину участі особи складає 640,00 грн. (1 600,00 х 0,4).

Відтак, оскільки позовні вимоги з урахуванням викладених у мотивувальній частині даного рішення є задоволеними частково, витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню Позивачу у розмірі 640,00 грн., у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

А тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для негайного виконання постанови в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у межах суми стягнення за 1 місяць, оскільки предметом даного спору є, зокрема, питання присудження виплати складових несплаченого своєчасно у повному обсязі грошового утримання.

Однак, з огляду на допущену судом першої інстанції помилку при визначенні належної до стягнення з Відповідача суми за час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до абз. 2 п. 8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Абзацом 3 п. 8 Порядку №100 визначено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З урахуванням вказаних правил середньомісячне число робочих днів за період серпень - вересень 2013 року становило 15,5 ((21 робочий день у серпні 2013 року + 10 робочих днів у вересні 2013 року) / 2), у зв'язку з чим сума заробітної плати за один місяць, яка належить до стягнення шляхом негайного виконання за правилами п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, складає 414,95 грн. (162,25 грн. х 15,5 х 16,5%).

Відтак постанова суду першої інстанції в указаній частині підлягає зміні в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, рішення щодо чого підлягає негайному виконанню.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, проте ухвалив судове рішення з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду.

Відповідно до ч.1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є правильне по суті вирішення справи, але із помилковим застосуванням норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про визначення належної до сплати суми коштів за затримку розрахунку при звільненні було допущено помилкове застосування норм матеріального та процесуального права, оскільки не було враховано принципу пропорційності та співмірності, а також розміру належних до стягнення витрат на правову допомогу, що призвело до неправильного вирішення питання, у зв'язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - змінити.

Керуючись ст.ст. 87, 94, 98, 160, 167, 195, 198, 201, 205, 207, 212, 254, 256 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області - задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року - змінити.

Викласти абзац 2 резолютивної частини постанови таким чином: «Стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, з 22.10.2013 по 18.03.2016, в розмірі 16 196 (шістнадцять тисяч сто дев'яносто шість) гривень 61 коп., без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.».

Викласти абзац 3 резолютивної частини постанови таким чином: «Стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати на правову допомогу в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп.».

Викласти абзац 4 резолютивної частини постанови таким чином: «Постанову в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у межах стягнення за один місяць - листопад 2013 року, в розмірі 414 (чотириста чотирнадцять) гривень 95 коп., допустити до негайного виконання.».

Доповнити постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року новим абзацом такого змісту: «У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.».

В іншій частині постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про стягнення середнього заробітку, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.