Справа № 221/1544/15-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" червня 2017 р. м. Київ К/800/43228/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на постанову Волноваського районного суду Донецької області від 06.07.2015р. та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015р. у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2015 року Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області звернулось до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання незаконною та скасування постанови від 03.03.2015р. ВП №46574909 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Постановою Волноваського районного суду Донецької області від 06.07.2015р., залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015р., позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів попередніх інстанцій, які він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014р. у справі №221/1724/14-а, зокрема, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області провести перерахунок та виплатити ОСОБА_4, інваліду 2 групи 1-ї категорії, державну пенсію на підставі ст.54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в обсязі не нижче від 8-ми розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 01.01.2014р. по 02.08.2014р., з відрахуванням фактично отриманих ним сум.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області від 26.01.2015р. ВП №46574909 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виданого 22.09.2014р. Волноваським районним судом Донецької області на виконання вищевказаного судового рішення виконавчого листа та надано боржнику строку для його самостійного виконання.

Відповідно до супровідного листа вказану постанову отримано Управлінням Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області 20.02.2015р.

Управління Пенсійного Фонду України в Волноваському районі Донецької області направило на адресу органу ДВС лист №1677/04 від 26.02.2015р., в якому повідомило про здійснення ним в лютому 2015 року перерахунку пенсії за виконавчим документом, а також те, що нараховані суми пенсії обліковуються в відомостях невиплачених особових рахунків, в зв'язку з чим просило закінчити виконавче провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», тобто в зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

03.03.2015р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Донецькій області винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 1360,00грн. з посиланням на невиконання останнім виконавчого документа в наданий йому для самостійного виконання строк.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області як орган державної влади в межах своїх владних повноважень виконало постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014р. у справі №221/1724/14-а відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.01.2015р. ВП №46574909; крім того, згідно із ч.4 ст.25 та ч.2 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, зокрема, про стягнення періодичних платежів (яким, у тому числі, є пенсія) строк для добровільного виконання не надається, а виконавчий збір не стягується.

Колегія ж суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне вказати на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. №606-XIV (далі - Закон №606) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За змістом ч.2 ст.25 Закону №606 державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно із ч.1 ст.27 зазначеного Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення (ч.1 ст.75 Закону №606).

Частиною 1 статті 28 Закону №606 передбачено, що у разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи.

При цьому, заходами примусового виконання рішень відповідно до приписів ст.32 Закону №606 є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Отже, сплив строку, наданого для добровільного виконання вимог виконавчого листа, сам по собі, не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника, оскільки виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця якщо боржником у встановлений строк добровільного не виконано рішення суду, та за умови якщо державним виконавцем вчинено всі дії, спрямовані на примусове його виконання.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28.01.2015р. (справа №3-217гс14).

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не з'ясували, чи вчинялись відповідачем в межах виконавчого провадження ВП №46574909 заходи примусового виконання рішення, тобто чи вчинені ним всі дії, спрямовані на примусове його виконання, та якими доказами це підтверджується, а тому висновки судів щодо незаконності винесеної відповідачем постанови про стягнення з позивача (боржника) виконавчого збору є передчасними.

Разом з тим, суди прийшли до помилкового висновку щодо протиправності винесеної державним виконавцем постанови про стягнення з позивача виконавчого збору з огляду на приписи ч.4 ст.25 Закону №606, згідно з якою у разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, зокрема, про стягнення періодичних платежів строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається, та ч.2 ст.28 Закону №606, за змістом якої виконавчий збір не стягується за виконавчими документами, у тому числі, про стягнення періодичних платежів, оскільки виданим 22.09.2014р. Волноваським районним судом Донецької області виконавчим листом №2/221/117/2014 не передбачалось стягнення з Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області певних періодичних платежів, а було зобов'язано останнього провести за певний період перерахунок та виплату ОСОБА_4 державної пенсії відповідно до ст.54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", тобто мало місце виконання судового рішення зобов'язального та разового характеру.

Крім того, частиною 3 статті 181 КАС України передбачено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

За змістом ч.1 ст.3 Закону України «Про державну виконавчу службу» органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним.

Отже, відповідачами у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби; структурні ж підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, відділи примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі не визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

Проте, суд першої інстанції наведені положення законодавства залишив поза увагою й відповідно не скористався своїм передбаченим ст.52 КАС України правом на заміну відповідача або залучення іншого відповідача.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами ч.2 ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити усі обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області задовольнити частково.

Постанову Волноваського районного суду Донецької області від 06.07.2015р. та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015р. скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.

Швець В.В.