Справа № 826/6304/16
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

29 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідачаГриціва М.І.,
суддів:Кривенди О.В., Прокопенка О.Б.,-
розглянувши заяву Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця (далі - Університет) про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 лютого 2017 року у справі за позовом Університету до Державної фінансової інспекції України, третя особа - Шевченківське управління поліції Головне управління поліції у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 лютого 2017 року відмовив у відкритті касаційного провадження на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року про відмову у задоволенні позову.

Не погодившись з ухвалою Вищого адміністративного суду України, Університет подав заяву про її перегляд Верховним Судом України з установленої пунктом 1, 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 449/2011, статті 161, частини третьої статті 163, статті 214 КАС, що, на думку заявника, підтверджується рішеннями суду касаційної інстанції від 9 червня, 31серпня 2016 року, (справи № К/800/14436/15 (К/800/15217/15), К/800/12065/16).

Верховний Суд України вже вирішував питання усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом норм законодавства, які регулюють відносини, пов'язані з наявністю у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ. Зокрема, в постанові від 23 лютого 2016 року у справі № 21-3356а15 про усунення розбіжностей у застосуванні пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ зазначив таке.

Згідно з Положенням Державна фінансова інспекція України (далі - Держфінінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів <…> (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

У заяві про перегляд не наведено суджень і аргументів про наявність підстав, які давали право суду касаційної інстанції відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України.

За правилами пункту 2 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 239 КАС у заяві про перегляд судових рішень зазначається обґрунтування підстав для перегляду судових рішень, передбачених статтею 237 КАС.

Покликання заявника на необхідність перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 лютого 2017 року у зв'язку з її неоднаковим застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права не можна визнати таким, що містить підстави, встановлені законом. Зокрема, у заяві робиться посилання на постанови Верховного Суду України від 12 травня, 10 листопада, 8 грудня 2015 року, 16 і 30 березня 2016 року та ухвали від 13, 14 і 24 квітня 2017 року, проте ці судові документи, в розумінні пункту 2 частини першої статті 237 КАС, не можуть бути підставами перегляду судових рішень.

За таких обставин колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України не вбачає необхідності у відкритті провадження.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтею 240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Відмовити у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до Державної фінансової інспекції України, третя особа - Шевченківське управління поліції Головне управління поліції у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 лютого 2017 року.

Суддя-доповідач М.І. Гриців

Судді: О.В. Кривенда

О.Б. Прокопенко