Справа № 816/401/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 р.Справа № 816/401/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2017р. по справі №816/401/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Промислово-фінансовий банк"

до Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Промислово-фінансовий банк", звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.02.2017 року № НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що банк як субєкт правовідносин вільний у виборі способу захисту своїх майнових інтересів на випадок неповернення кредитних коштів, зокрема страхування своїх ризиків. А тому, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, контролюючий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Полтавській області від 17.02.2017 року №.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Полтавській області судові витрати, понесені ПАТ "Промислово-фінансовий банк" у зв'язку зі сплатою судового збору у розмірі 12148,39 грн.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що суми страхових платежів за договорами страхування кредитів, кредитний ризик та, відповідно, страхова сума за якими не відповідають реально можливим обсягом збитків, що може понести банківська установа та є такими, що відносяться до господарської діяльності банку частково, а саме у частині ризику, не забезпеченого передбаченими кредитними договорами обтяженнями. Враховуючи наведене, встановлені за наслідками перевірки порушення позивачем вимог діючого законодавства є обґрунтованими, та як наслідок, спірне податкове повідомлення-рішення є законним та обґрунтованим.

Позивач надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на обґрунтованість та обєктивність рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ПАТ "Промислово-фінансовий банк" є банківською установою, основний вид економічної діяльності - інші види грошового посередництва.

Співробітниками ГУ ДФС у Полтавській області у період з 28.11.2016 по 23.12.2016 проведено документальну планову виїзну перевірку ПАТ ПФБ з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2013 по 30.06.2016, за результатами якої складено акт від 24.01.2017 №41/16-31-14-02-08/25292831.

Під час перевірки встановлені порушення позивачем вимог підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 з урахуванням підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (далі ПК України), що призвело до завищення Витрат та відповідно заниження податку на прибуток в сумі 647947 грн, в тому числі у 2013 році на 384945 грн та у 2014 році на 262969 грн.

На підставі вищезазначеного акту перевірки, ГУ ДФС у Полтавській області 17.02.2017 прийнято рішення № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем: податок на прибуток банківських організацій на загальну суму 809892,50 грн, в тому числі за основним платежем 647914 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 161978,50 грн.

Не погодившись із правомірністю вищевказаного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду справи, фактично підставою для застосування до позивача штрафних санкцій на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, слугували висновки податкового органу про завищення банком витрат на суму невірно визначених при віднесенні до складу витрат страхових платежів у 2013 році на суму 2026025 грн та у 2014 році 1460936,64 грн. Так, перевіркою встановлено, що за кредитними договорами, ризик неповернення кредитної заборгованості за якими є предметом страхування вищевказаних договорів страхування, наявне забезпечення у вигляді застави право на відчуження якої виникає у банку у разі неповернення кредитної заборгованості або її частки. На думку податкового органу, у разі настання страхового випадку чистий ризик, який несе банківська установа, виникає у обсязі заборгованості за кредитом, що не забезпечений заставою боржника. Однак станом на початок дії договорів страхування фінансових ризиків, сума забезпечення, прийнятого банком для розрахунку чистого кредитного ризику за кредитними договорами перевищувала максимальний ліміт кредитування за кредитними договорами. Таким чином, суми страхових платежів за договорами страхування кредитів, кредитний ризик та відповідно страхова сума за якими не відповідають реально можливим обсягам збитків, що може понести банківська установа є такими, що відносяться до господарської діяльності банку частково, в частині ризику, не забезпеченого заставою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Банк як суб'єкт правовідносин може вільно обрати й інший спосіб захисту своїх майнових інтересів на випадок неповернення кредитних коштів, зокрема страхування своїх фінансових ризиків. Чинним законодавством України не встановлено заборон щодо обрання Банком способів захисту своїх майнових інтересів на випадок неповернення кредитних коштів, зокрема страхування своїх фінансових ризиків, в тому числі одночасно із договорами застави. Визначальним при віднесенні до складу витрат на страхування фінансових ризиків є їх пов'язаність із господарською діяльністю та підтвердження відповідними первинними документами. Витрати Банку на страхування кредитних ризиків безпосередньо пов'язані із господарською діяльністю Банку та підтверджені первинними документами, а тому правомірно віднесені до складу витрат. В звязку з чим, збільшення позивачу суми грошового зобовязання на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно п.п. 14.1.27, 14.1.36 п. 14.1 ста. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником); господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Положеннями пункту 138.1 статті 138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п.п. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 ПК України, будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Як було встановлено під час судового розгляду справи, ПАТ "Промислово-фінансовий банк" (Кредитор) укладено ряд кредитних договорів з додатковими угодами з наступними Позичальниками:

-ТОВ Торговий дім Укртатнафта від 22.08.2011 № 46-2063/11, від 30.12.2013 №80-2062/13, від 30.05.2013 № 27-2062/13 /том 2 а.с. 89-96, том 3 а.с. 19-27, 35-40 /;

- ПАТ Кременчуцький колісний завод від 14.03.2012 № 12-2062/12 та від 27.08.2012 № 40-2062/12 /том 2 а.с. 113-117, 185-190/;

- ТОВ Підприємство Ізумруд ЛТД від 18.09.2012 № 48-2062/12 /том 2 а.с. 165-170/;

- ТОВ Л.К.О. від 28.02.2012 № 05-2063/12 та від 05.03.2013 № 07-2063/13 /том 3 а.с. 49-56, 73-78/;

- ТОВ Кребо Інтернешнл від 20.08.2013 № 42-2062/13 /том 3 а.с. 28-34/.

За умовами вказаних договорів, позивач надає позичальникам грошові кошти у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування зі сплатою процентів за користування кредитною лінією, розмір яких встановлений індивідуально по кожному договору.

З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаними кредитними договорами, позивачем укладено із позичальниками договори застави майнових прав, договори іпотеки, договори застави рухомого майна, договори застави товарів в обороті /том 2 а.с. 97-112, 139-164, 172-182, 211-255, том 3 а.с. 40-48, 57-72, 79-95/.

В послідуючому, ПАТ "Промислово-фінансовий банк" (Страхувальник) уклав із ПАТ СК Онікс (Страховик) договори добровільного страхування кредитів з додатковими угодами, а саме: від 03.12.2012 №161-21, від 24.12.2012 № 161-22, від 21.02.2013 № 161-23, від 30.05.2013 № 161-24, від 11.07.2013 № 161-25, від 01.08.2013 № 161-26, від 20.08.2013 № 161-27, від 01.10.2013 № 161-28, від 01.11.2013 № 161-29, від 01.11.2013 № 161-30, від 26.12.2013 № 161-31, від 30.12.2013 № 161-32 /том 1 а.с. 228-246, том 2 а.с. 1-85/.

Згідно з пунктом 1.2 зазначених договорів добровільного страхування фінансових ризиків, предметом договорів визначено страхування майнових інтересів банку, повязаних із збитками, завданими Страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) Позичальником своїх обовязків, передбачених кредитним договором між Позичальником та Страхувальником щодо повного та своєчасного повернення кредиту на умовах кредитних договорів.

На виконання договорів страхування за вищевказаний період позивачем перераховано на користь страхової компанії ПрАТ СК Онікс страхових платежів на суму 3463369,34 грн, що підтверджується меморіальними ордерами /том 3 а.с. 114-156/.

До складу витрат, що враховуються при обчисленні обєкту оподаткування банком за такими договорами страхування, ПАТ "Промислово-фінансовий банк" віднесено суму 3486961,73 грн, з яких у 2013 році 2026025,09 грн та у 2014 році 1460936,64 грн.

Перевіряючи правомірність віднесення позивачем до складу витрат, що враховуються при обчисленні обєкту оподаткування, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відносини у сфері страхування, які спрямовані на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб визначено Законом України «Про страхування».

Статтею 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про страхування", добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Одним із видів добровільного страхування є страхування фінансових ризиків.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Аналіз викладеного свідчить, що страхування, як спосіб захисту осіб від настання певних подій, обумовлених договором страхування не включає такої ознаки як обов'язкове та неминуче настання відповідної події. Страховий випадок може статися, а може і не статися, але сутність страхування полягає у тому, що застрахована особа за плату страховику отримує захист від наслідків можливого настання відповідної події. Надання страхових послуг має у своїй суті не лише виплату страхового відшкодування, а й надання застрахованій особі захисту.

Зазначена правова позиція узгоджується із правовою позицією Вищого адміністративного суду України по справі №К/800/45238/14.

Як вбачається з договорів добровільного страхування фінансових ризиків, предметом договорів визначено страхування майнових інтересів банку, повязаних із збитками, завданими Страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) Позичальником своїх обовязків, передбачених кредитним договором між Позичальником та Страхувальником щодо повного та своєчасного повернення кредиту на умовах кредитних договорів.

Страховими ризиками за даними договорами є понесення збитків Банком, які пов'язані з невиконанням (неналежним виконанням) позичальником своїх обов'язків, передбачених кредитним договором.

З урахуванням предметів укладених договорів страхування реальними (прямими) збитками Банку у разі порушення позичальником умов кредитного договору є сума неповернутого кредиту, а не сума кредиту, не забезпечена заставою, як зазначено у акті перевірки.

Колегія суддів зазначає, що діючим законодавством України не встановлено заборон щодо обрання Банком способів захисту своїх майнових інтересів на випадок неповернення кредитних коштів, зокрема страхування своїх фінансових ризиків, в тому числі одночасно із договорами застави.

Таким чином, визначальним при віднесенні до складу витрат на страхування фінансових ризиків є їх пов'язаність із господарською діяльністю та підтвердження відповідними первинними документами.

Витрати Банку на страхування кредитних ризиків підтверджено договорами страхування, страховими полісами та платіжними документами.

Щодо розміру ризику, доцільності страхування ризику невиконання зобов'язань, не забезпечених заставою, то їх визначає платник податку, а не контролюючий орган. Так, Банком умови видачі кредитів, за якими мають укладатися договори страхування кредиту, встановлювалися рішеннями Спостережної ради Банку (протоколи від 21.11.2012 № 45, від 12.02.2013 № 6 та від 17.10.2013 № 41) /том 2 а.с. 86-88/.

Застава як вид забезпечення виконання зобов'язань не виключає права Банку застрахувати свої фінансові ризики та не зменшує обсяги можливих збитків та не виключає пов'язаність фінансових ризиків із господарською діяльністю Банку.

Економічна доцільність укладення договорів страхування виправдовується отриманням прибутку від надання кредитів, який перевищує понесені витрати на страхування фінансових ризиків, що підтверджується довідкою ПАТ "ПФБ" від 02.03.2017 № 04/02-0275/17.

В свою чергу, віднесення податковим органом до ризиків, що пов'язані з господарською діяльністю Банку, лише тих ризиків, які не забезпечені заставою, виходить за межі його повноважень.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що витрати за договорами страхування фінансових ризиків безпосередньо пов'язані із господарською діяльністю Банку та підтверджені первинними документами, а тому Банком правомірно віднесено до складу витрат страхові платежі у сумі 2026025,09 грн у 2013 році та 1460936,64 грн - у 2014 році.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в діях позивача порушень вимог закону.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку, що приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення податковий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, а тому воно є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості прийнятого податкового повідомлення-рішення, що є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2017р. по справі №816/401/17 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2017р. по справі №816/401/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Промислово-фінансовий банк" до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_1
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_2 ОСОБА_3
Повний текст ухвали виготовлений 12.06.2017 р.