Справа № 815/2343/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2343/17
У Х В А Л А

06 червня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Лопатюк Ю.В.

сторін

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів не зявився

представника третьої особи ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника третьої особи (СФГ Задум) про закриття провадження по справі,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом дочірнього підприємства Украгросоюз до Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: селянське фермерське господарство Задум, ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію.

06.06.2017 року в судовому засіданні представник третьої особи заявив клопотання про закриття провадження по справі, яке обґрунтоване тим, що спірні відносини виникли щодо речового права права оренди землі (земельні цивільно правові відносини) на підставі цивільно правового договору та фактично повязані з його виконанням (порядок набуття чинності, виникнення певних прав та обовязків тощо). На думку представник в даній справі існує спір про право, який повинен вирішуватись за правилами цивільного судочинства. Правова позиція ВСУ у постанові № 21-41а16 від 14.06.2016 р.

Представник позивача заперечувала проти задоволення клопотання стверджуючи, що позивач не оспорює право оренди третьої особи. Підстави і предмет адміністративного позову стосуються лише алгоритму дій державного реєстратора.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином та завчасно.

Представник третьої особи (ОСОБА_4 М.) підтримала клопотання про закриття провадження по справі.

З'ясувавши думку представника позивача та представників третіх осіб, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 ч.1 ст.157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Як встановлено судом, в якості підстави поданого клопотання заявником вказано, що даний спір не є публічно - правовим, натомість пов'язаний з правовідносинами щодо права оренди у процесі користування та розпорядження земельною ділянкою, тобто є цивільно - правовим спором.

Представник третьої особи вказує, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням правової позиції ВСУ, яка викладена у постанові № 21-41а16 від 14.06.2016 р., а саме: Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини повязані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, колегія суддів дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК."

Згідно положень ч.1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що завданням адміністративного судочинства є розгляд і вирішення спорів про поновлення порушених субєктивних прав громадян і організацій у сфері публічно - правових відносин.

Положеннями статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що є справою адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, справою адміністративної юрисдикції є спір, який виник між двома (кількома) конкретними субєктами стосовно їхніх прав та обовязків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один субєкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) субєктів, а ці субєкти відповідно зобовязані виконувати вимоги та приписи такого владного субєкту. У випадку якщо субєкт владних повноважень у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого субєкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно не може вирішуватись адміністративним судом.

У ч.2 ст.4 КАС України закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними субєктами відносно їх прав та обовязків, в конкретних правових відносинах, в яких один субєкт законодавчо уповноважений власно керувати поведінкою інших субєктів.

Пунктом 7 частини 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України надано визначення субєкта владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач по справі виконує владні управлінські функції.

Згідно зі ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини та ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням може бути здійснене також шляхом використання практики Європейського суду з прав людини.

Стосовно питання доступу до суду Суд повторює, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обовязків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя.

Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див, справу Ґолдер проти Сполученого Королівства, рішення від 21 лютого 1975 р., серія А № 18, п. 28-36). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з п. 1 статті 6, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Brulla Gomez de la Torre v. Spain від 19 грудня 1997 р., п. 33).

Одночасно, ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Крім того, в ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, за змістом наведеної норми Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Гарантоване статтею 55 Конституції України у конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обгрунтованим.

При зверненні до суду позивачу необхідно обрати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Тоді як вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Вирішуючи питання чи відноситься даний спір до публічно - правового спору суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері оренди землі, унормовані Законом України "Про оренду землі", при цьому, вказаний спір виник внаслідок проведення, на думку позивача, державної реєстрації прав та їх обтяжень від 06.05.2016 року № 29522138, яким зареєстровано 06.04.2016 р. (номер запису 14427581) право оренди земельної ділянки строком на 10 років за СФГ Задум, згідно договору оренди земельної ділянки б/н від 31.03.2016 року укладеного з власником - ОСОБА_4 з порушенням законодавства.

Відповідно до ст. 20 Закону, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з положеннями п. 11 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 № 2073 ( що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) Державний орган земельних ресурсів у 20-денний термін перевіряє подані документи на відповідність чинному законодавству та за результатами перевірки готує висновок про державну реєстрацію або обґрунтований висновок про відмову у такій реєстрації і передає реєстраційну справу відповідно виконавчому комітету сільської, селищної та міської ради, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям за місцем розташування земельної ділянки для засвідчення факту державної реєстрації або відмови у такій реєстрації.

Пунктом 7 ч.1 ст.3 КАС України унормовано, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, системно аналізуючи зазначені нормативні положення, суд вказує, що, в даному випадку щодо вимог про скасування рішення Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.05.2016 року № 29522138. яким зареєстровано 06.04.2016 р. (номер запису 14427581) право оренди земельної ділянки строком на 10 років за СФГ Задум, згідно договору оренди земельної ділянки б/н від 31.03.2016 року відповідний реєстраційний орган, є суб'єктом владних повноважень у розумінні п. 7 ч.1 ст.3 КАС України, а відтак, вказаний спір є публічно - правовим спором.

Враховуючи наведене в сукупності, а також з метою дотримання положень ст. 17 КАС України, Суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 14.06.2016 у справі №21-41а16 та вирішення даної справи в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач по справі виконує владні управлінські функції.

Вказана позиція цілком узгоджується із Постановою ВСУ від 25.04.2017 року по справі № 21-3197а16, в якій ВСУ вказав, якщо підставою ддміністративного позову є владні, управлінські дії та рішення державного реєстратора, а не виконання чи не виконання умов цивільно - правової угоди, то спір підлягає розгляду в адміністративному судочинстві.

З урахуванням викладеного суд не вбачає законодавчо визначених підстав для закриття провадження по справі.

Керуючись приписами ст. ст. 11, 49, 128, 133, 157, 160, 165, 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника третьої особи про закриття провадження по справі - відмовити.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Потоцька Н.В.