Справа № 335/5034/17
Суддя: Соболєва І. П.
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/5034/17 2-а/335/232/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Соболєвої І.П., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20.04.2017 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі - відповідач, пенсійний фонд), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії по інвалідності як інваліду 2-ї групи у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 20.03.2017 року;

- зобов'язати відповідача вчинити певні дії - щодо призначення позивачу пенсії по інвалідності як інваліду 2-ї групи та провести виплати з 20.03.2017 року і надалі продовжувати виплату згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У позові вказує, що з 25.05.2015 року позивач перебувала на обліку як пенсіонер в УПФУ у Вознесенівському (Орджонікідзевському) районі м. Запоріжжя та отримувала пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (по ІІ групі загального захворювання). Вона працювала на посаді судді. На підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів» та наказу господарського суду Запорізької області від 28.09.2016 року № 25-К її звільнено у зв'язку з виходом у відставку.

На підставі заяви від 29.09.2016 року УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя їй призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та припинено виплати пенсії по інвалідності.

20.03.2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії по інвалідності, як інваліду 2-ї групи, залишивши також виплату раніше призначеного щомісячного грошового утримання судді. Проте листом від 27.03.2017 року № 78-К-9 УПФУ у Вознесенівському районі повідомило її про правомірність припинення виплати пенсії по інвалідності та про відмову у поновленні виплати цієї пенсії.

Дії УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя вважає протиправними та такими, що грубо порушує її права на пенсійне забезпечення.

В обґрунтування своїх вимог позивач послалась, зокрема на положення Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Ухвалою суду від 24.04.2017 року відкрито скорочене провадження у справі.

22.05.2017 року від відповідача надійшли заперечення на адміністративний позов за змістом яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Ухвалою суду від 25.05.2017 року здійснено заміну відповідача з УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя на його правонаступника - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Конституція України гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є її головним обов'язком (статті 1, 3 Конституції України). Усі люди є рівні у своїх правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень прав і свобод громадян за будь-якими ознаками (стаття 21, частина 1 статті 24 Конституції України).

При вирішенні цієї справи суд, у відповідності до ст. 8 Конституції України та ст. 8 КАС України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, працювала суддею господарського суду Запорізької області.

З 20.06.2011 року позивачу призначена пенсія за віком на загальних підставах, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV.

З 01.04.2015 року позивачу припинено виплату пенсії, як працюючому пенсіонеру.

25.05.2015 року ОСОБА_1 первинно встановлено другу групу інвалідності (загальне захворювання) безстроково, що підтверджується довідкою Нейроофтальмологічної МСЕК серії АВ № 0299966.

З 25.05.2015 року позивачу поновлено виплату пенсії за віком.

На підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів» та наказу господарського суду Запорізької області від 27.09.2016 року № 25-К позивача, відповідно до ст. 28 КЗпП України та ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було відраховано зі складу суду у зв'язку з виходом у відставку.

29.09.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Позивач, вважаючи, що УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя невірно позбавлено її пенсії по інвалідності, 20.03.2017 звернулася до відповідача із заявою, в якій просила призначити їй пенсію по інвалідності, як інваліду 2-ї групи, залишивши виплату щомісячного довічного грошового утримання судді.

На вказану заяву УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя надано відповідь від 27.03.2017 року за № 78/К-9, відповідно до якої позивачеві було роз'яснено, що згідно зі ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

20.04.2017 року позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Статтею 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визначено види пенсійних виплат і соціальних послуг, визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Пенсія по інвалідності призначається органами Пенсійного фонду України відповідно до розділу ІV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсій по інвалідності здійснюється відповідно до статті 9 цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Право на таку пенсію виникає у разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання на наявності передбаченого статтею 32 цього Закону страхового стажу. Призначення такої пенсії відбувається за наявності інвалідності і є державною соціальною гарантією окремої категорії громадян інвалідів.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Інвалідам, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих інвалідів провадиться тільки за їх заявою.(стаття 34 ІV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

За приписами ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінкам - пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання Згідно ч.2 цієї статті суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким віку суддею, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання

Щомісячне довічне грошове утримання це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України.

Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 1-23/2007. Крім того, Конституційний Суд України неодноразово, зокрема у рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, зазначав, що особливий порядок призначення, джерело виплати, надання, у тому числі у майбутньому, статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. У наведеному рішенні Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

На підставі викладеного, виплата щомісячного грошового утримання є особливою гарантією незалежного здійснення правосуддя та не ототожнюється з пенсією.

Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку судів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посада судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Це підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п.54 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки (Рекомендація № СМ/REC(2010)12) «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».

Підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (04.11.1950 року), ратифікованій Верховною Радою України 17.07.1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основних принципах незалежності судових органів, ухвалених резолюціями 40/32 від 29.11.1985 року та 40/146 від 13.12.1985 року Генеральної Асамблеї ООН; Процедурах ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджених 24.05.1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН. Цей підхід підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 4-рп/2-16 вказано, що поняття «щомісячне довічне грошове утримання» та «пенсія» відрізняються. На щомісячне довічне грошове утримання мають право судді, які пропрацювали на посаді не менше 20 років і мають бездоганну репутацію, воно виплачується не з коштів Пенсійного фонду, а з фондів Державного бюджету. У мотивувальній частині рішення КСУ зазначив, що матеріальне забезпечення суддів після виходу у відставку не є привілеєм, а засобом конституційного забезпечення їх незалежності. Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за віком. Аналогічну позицію щодо того, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою соціального забезпечення судді, Конституційний Суд України виклав також у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, рішенні від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, рішенні від 14.12.2011 року № 18-рп/2011.

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17.11.2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Конституційний Суд України у підпункті 6.2 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону № 2453, законами України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що пенсії по інвалідності призначаються в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату здоров'я, внаслідок: трудового каліцтва або професійного захворювання; загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства).

Право вибору пенсійних виплат передбачене статтею 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і статтею 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і означає, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором, особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Розділом IV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст.ст. 23-37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначені умови та порядок призначення та виплати пенсії по інвалідності. При цьому не одна норма зазначених законів не містить заборони отримувати одночасно виплату пенсії по інвалідності та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Аналіз зазначених норм наголошує на тому, що є безпідставним ототожнювати пенсії зазначені у Законі України № 1058, та щомісячне довічне грошове утримання, оскільки статус судді зберігається і після виходу у відставку; зазначені виплати мають різну правову природу і здійснюються з різних джерел (щомісячне довічне грошове утримання виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України, а пенсія по інвалідності за рахунок коштів Пенсійного фонду).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пенсійний фонд України відповідно до статті 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є самоврядною неприбутковою організацією, яка виконує владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень, у тому числі пов'язані з призначенням пенсій у порядку, передбаченому зазначеним Законом. Прийняття рішення начальником управління в межах спірних відносин є способом реалізації владних повноважень в розумінні вищенаведених конституційних принципів.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів підстав на припинення виплати пенсії, не надав доказів взагалі прийняття рішення щодо такого припинення.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, статтею 8, частиною 2 статті 19, статтями 22, 23, частиною 1 статті 24 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене.

Відмова у виплаті ОСОБА_1 пенсії по інвалідності є порушенням положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Ст. 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію практику Суду як джерело права.

Аналіз вказаних законодавчих актів дає підстави дійти висновку, що щомісячне довічне грошове утримання, не є пенсією; щомісячне довічне грошове утримання виплачується не за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а за рахунок коштів Державного бюджету України, і лише обов'язок його виплати покладено на Пенсійний фонд України.

При цьому, пенсія по інвалідності призначається органами Пенсійного фонду України відповідно до Розділу ІV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а виплата пенсій по інвалідності здійснюється відповідно до ст.9 цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Право на таку пенсію виникає у разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання на наявності передбаченого ст. 32 цього Закону страхового стажу. Призначення такої пенсії відбувається за наявності інвалідності і є державною соціальною гарантією окремої категорії громадян інвалідів. У зв'язку із цим, суд також зазначає, що право позивача на соціальний захист передбачено не тільки нормами національного законодавства, але й Конвенцією про права осіб з інвалідністю, яка ратифікована Законом України № 1767-VI від 16.12.2009 року.

Так, у статті 28 Конвенції зазначено, що держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності. Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права, зокрема заходів із забезпечення особам з інвалідністю доступу до допомоги та програм.

Пенсія по інвалідності є соціальною пенсійною виплатою, яка має страховий характер (настає за наявності страхового випадку - настання інвалідності).

Пенсія по інвалідності була призначена позивачу з 25.05.2015 року. Заяви про перехід на інший вид пенсій або припинення виплати пенсії позивач не подавала. Виплата пенсії припинена після початку виплати довічного грошового утримання судді, і навіть після звернення позивача до пенсійного фонду, пенсія по інвалідності їй не призначена. Доказів, які б спростовували це відповідачем суду не надано.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Також суд зазначає, що підстави для припинення виплати пенсії, призначеної за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачені ч. 1 ст. 49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, у відповідача не було підстав, передбачених чинним законодавством, для припинення виплати позивачу пенсії по інвалідності, призначеної за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Тобто, припинивши виплачувати позивачу пенсію відповідач діяв протиправно.

Суд оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи наведені норми матеріального права та правові позиції Конституційного Суду України, приходить до висновку про протиправність відмови відповідача у призначенні та виплаті ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 20.03.2017 року (з моменту звернення до пенсійного фонду), як інваліду II групи.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача і надалі проводити виплати відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії по інвалідності, суд вважає, що ця вимога є передчасною і не може бути на даний час предметом розгляду у суді, оскільки направлена на майбутнє, а тому в задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 22-24, 46 126 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 69, 71, 86, 159, 161, 163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 як інваліду II групи з 20 березня 2017 року пенсії по інвалідності - як інваліду ІІ групи.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя призначити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_1) з 20 березня 2017 року пенсію по інвалідності, як інваліду ІІ групи, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та провести розрахунки по виплаті пенсії з 20 березня 2017 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі, протягом 10 днів з дня отримання постанови, апеляційної скарги.

Суддя І.П. Соболєва