Справа № 826/17645/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 червня 2017 року письмове провадження № 826/17645/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомДержавної фінансової інспекції в місті Києві
до третя особа проПублічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Дочірнє підприємство «Автомоторс» стягнення заборгованості,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Державна фінансова інспекція в місті Києві (далі по тексту - позивач) звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дочірнього підприємства «Автомоторс» з урахуванням уточнених позовних вимог про:

- зобов'язання відповідача відобразити дебіторську заборгованість перед Відокремленим структурним підрозділом «Запорізьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Державного підприємства «Придніпровська залізниця»;

- зобов'язання відповідача відобразити дебіторську заборгованість перед ДП «Автомоторс» та провести з ним претензійно-позовну роботу на суму 168276,00грн.;

- зобов'язання відповідача провести претензійно-позовну роботу з ТОВ «Станція технічного обслуговування «Експерт» на суму 10821,92грн.;

- зобов'язання відповідача відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 11,42тис.грн. за рахунок відповідальної особи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час ревізії відповідача, позивачем було виявлено ряд порушень, які останній виконані не в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача та представник третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечили.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Державною фінансовою інспекцією в місті Києві відповідно до п. 1.2.3.1 Плану контрольно-ревізійної роботи на І квартал 2015 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Український центр механізації колійних робіт» правонаступником якого є відповідач, за період з 01.07.2012р. по завершений місяць 2015 року, за результатами якої 26.03.2015р. складено Акт ревізії №08-30/519.

29 квітня 2015 року Державною фінансовою інспекцією в місті Києві складено вимогу №26-08-14-14/4235 (далі по тексту - вимога).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, проведеною ревізією фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Український центр механізації колійних робіт» правонаступником якого є відповідач, встановлено численні порушення фінансового законодавства що призвели до завдання фінансових збитків відповідачу та державному бюджету України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон № 2939-XII) головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

За змістом пунктів 1, 7, 10 статті 10 Закону № 2939-XII органу державного фінансового контролю надається право перевіряти у підконтрольних установах грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (грошових сум, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Зі змісту Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року N 499/2011, ДФІ, відповідно до покладених на неї завдань, а також через підпорядковані територіальні органи, має право, зокрема, звертатись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави з позовом про стягнення таких збитків, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому є обов'язковою до виконання.

Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

З наведеного вбачається наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Зважаючи на те, що збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю про стягнення таких збитків, правильність обчислення їх розміру перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня 2014 року, 13 травня 2014 року (справи №№ 21-40а14, 21-89а14) та від 28 жовтня 2014року справа № 21-462а14.

У справі, яка розглядається, Держфінінспекція в місті Києві пред'явила вимоги, зокрема про зобов'язання відповідача відобразити дебіторську заборгованість перед Відокремленим структурним підрозділом «Запорізьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Державного підприємства «Придніпровська залізниця»; зобов'язання відповідача відобразити дебіторську заборгованість перед ДП «Автомоторс» та провести з ним претензійно-позовну роботу на суму 168276,00грн.; зобов'язання відповідача провести претензійно-позовну роботу з ТОВ «Станція технічного обслуговування «Експерт» на суму 10821,92грн.

При цьому, як було з'ясовано судом, дані вимоги вказують на виявлені збитки та їх розмір.

З огляду на те, що такі збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряється судом, який розглядає такий позов, а не шляхом заявлення позову до підконтрольної установи про зобов'язання провести претензійно-позовну та відобразити дебіторську заборгованість.

Враховуючи викладене, позивачем обраний невірний спосіб захисту порушеного права, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в зазначеній частині.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 11,42тис.грн. за рахунок відповідальної особи, суд зазначає наступне.

Під час ревізії встановлено, що при списанні палива відповідач користується нормами втрат палива, які затверджені в «Нормах витрат палива та максимальних матеріалів на автомобільному транспорті» затверджених наказом Мінтрансу України від 10.02.1998р. №43.

При списанні пального на транспортні засоби при роботі за межами міста не застосовується понижуючий коефіцієнт, як це передбачено п. 3.2.1 наказу №43.

Згідно примітки 1 до п. 3.2.1 наказу №43, використання понижуючого коефіцієнту є обов'язковим (включаючи перевезення у приміській зоні).

Під час ревізії керівництвом підприємства надані пояснення, що автотранспорт експлуатується в основному в межах міста Києва, але є і оперативні виїзди на залізниці України. Тобто за межами міста. За межами міста автотранспорт здійснює виїзди на перегони, дороги що мають ґрунтовне та насипне покриття, крім того в Україні дороги бажають бути кращими. Тому керівництво підприємства згідно п. 3.2.2, 3.2.4 наказу №43 вважає не доцільним встановлення коефіцієнту на зменшення норм витрат палива від базової за межами міста.

Як зазначає представник позивача, за період з 01.07.2012р. по 31.12.2014р. підприємством, внаслідок не застосування понижуючого коефіцієнту передбаченого п. 3.2 наказу №43, зайво списано пального на транспортні засоби на загальну суму 11421,14грн.

Відповідно до наказів від 09.02.2012р. №УЦМКР-44 «Про затвердження базових лінійних норм витрат бензину, дизпалива та максимальних матеріалів на автомобільному транспорті» та від 27.03.2014р. №УЦМКР-86 «Про затвердження базових лінійних норм витрат бензину, дизпалива та максимальних матеріалів на автотранспортні засоби з урахуванням коригуючи коефіцієнтів» контроль за виконанням цих наказів покладено на головного інженера ОСОБА_1

Однак, суд з даними доводами фінансової інспекції не погоджується, з тих підстав, що при затвердженні «Базових лінійних норм витрат бензину, дизпалива та максимальних матеріалів на автомобільному транспорті» в період з 2012 по 2014 роки, розрахунок норм витрат палива проводився відповідно до вимог наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998р. №43, при внесенні змін до норм витрат палива на автомобільному транспорті наказом Міністерства транспорту України від 24.01.2012р., зміни в норми, що затверджені по підприємству не внесені, через не проведення постійного моніторингу змін нормативно-законодавчих актів та не доведенням їх до підприємства.

Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача, легкові та вантажні автомобілі підприємства виконують роботу з перевезення як дорогами загального користування так і поза їх межами, а також як в межах населених пунктів, так і за їх межами, що пояснюється специфікою роботи підприємства, а саме виконанням колійних робіт на перегонах залізниць України. Для вантажних автомобілів має застосовуватися надбавка на підвищений аеродинамічний опір в розмірі 5% на маршрутах за межами населених пунктів на дорогах загального користування. Також, для легкових та вантажних автомобілів п. 3.1.7 наказу №43 передбачена надбавка за роботу у важких шляхових умовах за межами доріг загального користування на 20% до базової лінійної норми. В зв'язку з інтенсивною експлуатацією автомобілів, понад гарантійний термін, за умовами п. 3.1.10 наказу №43, передбачається надбавка в розмірі 3% - 9% в залежності від фактичного пробігу автомобіля та терміну його експлуатації. Дані коефіцієнти на підприємстві не застосовувались.

З 01 березня 2015 року на підприємстві затверджені та діють «базові лінійні норми витрат паливно-мастильних матеріалів на автотранспортні засоби» з урахуванням понижуючих та підвищуючи коефіцієнтів.

Отже, зважаючи на вищевикладене, застосовуючи коефіцієнт на зменшення витрат палива та застосовуючи коефіцієнти на збільшення витрат палива, списання пального проводилось відповідачем в межах норм передбачених наказом №43 від 10.02.1998р. (із змінами від 24.01.2012р.), а тому в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 11,42тис.грн. за рахунок відповідальної особи, має бути відмовлено.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Державній фінансовій інспекції в місті Києві відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій