Справа № 807/534/16
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2017-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2017 рокум. Ужгород№ 807/534/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Грин - Лумей В.Г.

за участю представників

позивача: Лемак Р.В. - прокурор відділу прокуратури Закарпатської області (посвідчення № 040374)

третьої особи 1: Майстренко Н.М. (довіреність від 20.03.2017 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Заступника прокурора Закарпатської області до Ужгородської міської ради, треті особи - Баранинська сільська рада, Оноківська сільська рада, Сторожницька сільська рада, Холмківська сільська рада, Великолазівська сільська рада, про визнання нечинним та скасування рішення частково, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 2 червня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова в повному обсязі складена 8 червня 2017 року.

Заступник прокурора Закарпатської області (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом Ужгородської міської ради (далі - відповідач), треті особи - Баранинська сільська рада (далі - третя особа -1), Оноківська сільська рада (далі - третя особа - 2), Сторожницька сільська рада (далі - третя особа - 3), Холмківська сільська рада (далі - третя особа -4), Великолазівська сільська рада (третя особа -5), яким просить визнати нечинним та скасувати пункти 1 та 2 рішення Ужгородської міської ради "Про затвердження містобудівної документації" від 10 березня 2016 року за № 119.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Ужгородською міською радою прийнято рішення "Про затвердження містобудівної документації" від 10.03.2016 року № 119, яким визнано таким, що втратило чинність рішення міської ради № 1881 від 09.11.2015 року та повторно затверджено містобудівну документацію, а саме: "Коригування генерального плану м. Ужгорода", "Історико - архітектурний план м. Ужгорода Закарпатської області з визначенням меж і режимів використання зон охорони пам'яток та історичних ареалів", "План зонування території м. Ужгорода". Вказане рішення в цій частині, на думку позивача, суперечить та порушує вимоги Земельного та Водного кодексів, Закону України "Про регулювання містобудівної документації", ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", а також нормам Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів (через порушення норми площ зелених зон загального користування у житлових кварталах), а тому підлягає визнаю нечинним та скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі з підстав, що викладені в позовній заяві.

Відповідач письмове заперечення проти позову з належними доказами не подав, у судове засідання свого представника не направив, при цьому суд констатує, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення повісток (в тому числі, щодо засідання, призначеного на 02.06.2017 року, та відповідачем надано клопотання про відкладення такого у зв'язку з відрядженням представника Ужгородської міської ради (у задоволенні відмовлено, у зв'язку з тим, що відповідачем неодноразово заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому ні явки уповноваженого представника, ні подання письмових заперечень проти позову до суду відповідачем не забезпечено, відтак, суд констатує безпідставне затягування розгляду справи з боку відповідача). Таким чином, судом вжито достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження, про дату, час і місце судового розгляду даної адміністративної справи, та у відповідності до ст. 128 КАС України, справа розглянута за відсутності представника відповідача, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав частково, просить суд задовольнити позов заступника прокурора Закарпатської області частково - в частині скасування пункту 2 оскарженого рішення, вказуючи при цьому, що у випадку задоволення позову в цілому - фактично буде відновлено чинність рішення Ужгородської міської ради за № 1881 від 09.11.2015 року, що мало такі ж порушення законодавства України, як і оскаржене в судовому порядку рішення міськради.

В судове засідання представники третьої особи 2,3,4 не з'явилися, не повідомили суд про причини не прибуття, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду адміністративної справи та справу розглянуто за відсутності представників третіх осіб 2,3,4, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Третьою особою 5 до суду направлено клопотання, яким просить провести розгляд справи без участі представника Великолазівської сільської ради та справу розглянуто за відсутності представника третьої особи 5, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи 1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 10 березня 2016 року Ужгородською міською радою прийнято рішення за № 119 "Про затвердження містобудівної документації". Відповідно до вказаного рішення Ужгородська міська рада, зокрема вирішила (в частині, що оскаржена в судовому порядку):

1) Вважати таким, що втратило чинність рішення ХХVII сесії міської ради VI скликання 09.11.2015 року "Про затвердження містобудівної документації";

2) Затвердити містобудівну документацію:

- "Коригування генерального плану м. Ужгорода", виконану Державним підприємством "Український державний науково - дослідний інститут проектування міст "Діпромісто" імені Ю.М. Білоконя" і "Історико - архітектурний опорний план м. Ужгорода Закарпатської області з визначенням меж і режимів використання зон охорони пам'яток та історичних ареалів", розроблений Науково-дослідним інститутом пам'яткоохоронних досліджень як невід'ємну частину генерального плану;

- "План зонування території м. Ужгорода", виконану Державним підприємством "Український державний науково-дослідний інститут проектування міст "Діпромісто" імені Ю.М. Білоконя".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України .

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" № 280/97 - ВР від 21.05.1997 року (з наступними змінами та доповненнями, в редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон 280) місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 4 Закону 280 місцеве самоврядування в Україні здійснюється зокрема, на принципах законності, гласності, підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб.

Відповідно до ч. 11 ст. 59 Закону 280 акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов'язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI від 13.01.2011 року (з наступними змінами та доповненнями, в редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон 2939) розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону 2939, проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 13 Закону 2939, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону 2939, розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення та вказаний Закон не містить виключень, щодо рішень органів місцевого самоврядування, які підлягають оприлюдненню.

Разом з тим, судом встановлено, що проект оскарженого рішення був розміщений відповідачем на офіційному сайті Ужгородської міської ради (http://old.rada-uzhgorod.gov.ua/sesija/3/3661/3848/ ) 18 лютого 2016 року. Враховуючи, дату розміщення проекту рішення "Про затвердження містобудівної документації" на сайті Ужгородської міської ради, суд приходить висновку що прийняття відповідачем оскарженого рішення від 10 березня 2016 року за № 119 "Про затвердження містобудівної документації" відбулося з порушенням вимог, передбачених ч. 3 ст. 15 Закону 2939, через порушення строків оприлюднення нормативно-правової документації.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" № 3038-VI від 17.02.2011 року (з наступними змінами та доповненнями, в редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон 3038) громадським слуханням підлягають розроблені в установленому порядку проекти містобудівної документації на місцевому рівні: генеральні плани населених пунктів, плани зонування територій, детальні плани територій.

Відповідно до ч.2 ст.21 Закону 3038 затвердження на місцевому рівні містобудівної документації, зазначеної у частині першій цієї статті, без проведення громадських слухань щодо проектів такої документації забороняється. Відповідно до ч. 3 ст. 21 цього Закону, сільські селищні, міські ради та їх виконавчі комітети зобов'язані забезпечити оприлюднення прийнятих рішень щодо розроблення містобудівної документації на місцевому рівні з прогнозованими правовими, економічним та екологічними наслідками; оприлюднення проектів містобудівної документації на місцевому рівні та доступ до цієї інформації громадськості; реєстрацію та узагальнення пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні; узгодження спірних питань між громадськістю і замовниками містобудівної документації на місцевому рівні комісію, оприлюднення результатів розгляду громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні, а відповідно до ч. 5 цієї статті Закону, оприлюднення проектів містобудівної документації на місцевому рівні є підставою для подання пропозицій громадськості до відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 6 ст. 21 Закону 3038 пропозиції громадськості мають бути обґрунтовані в межах відповідних законодавчих та нормативно-правових актів, будівельних норм, державних стандартів і правил та надаватися у строки, визначені для проведення процедури громадських слухань.

Згідно пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні" від 25 травня 2011 року № 555 повідомлення про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості у проекті містобудівної документації має містити: інформацію про мету, склад та зміст містобудівної документації, викладену у скороченій та доступній для широкої громадськості формі; основні техніко-економічні показники, зокрема графічні матеріали, що відображають зміст містобудівної документації; відомості про замовника та розробника проектів містобудівної документації та підстави для їх розроблення; інформацію про місце і строки ознайомлення з проектом містобудівної документації; інформацію про посадову особу органу місцевого самоврядування, відповідальну за організацію розгляду пропозицій; відомості про строк подання і строк завершення розгляду пропозицій; інформацію стосовно запланованих інформаційних заходів (презентація, прилюдне експонування, телевізійні програми, публічні конференції тощо).

Таким чином, законодавство передбачає цілу низку заходів, які мають на меті широку участь громадськості у прийнятті рішень щодо затвердження містобудівної документації.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів щодо розміщення на офіційному веб-сайті оголошення з передбаченою Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" та вищезазначеним Порядком проведення громадських слухань інформацією, зокрема, про розміщення матеріалів проектів "Коригування генплану м. Ужгорода" та "Плану зонування території м. Ужгорода", які у подальшому були затверджені оскаржуваним рішенням.

Зміст наявних у матеріалах справи розпоряджень про проведення громадських слухань (від 08 лютого 2013 року № 62, від 06 червня 2013 року № 219, від 15 травня 2015 року) не відповідає вимогам, що встановлені пунктом 5 вищезазначеного Порядку проведення громадських слухань, відповідно, таке розпорядження не може вважатися належним повідомленням про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості у проекті містобудівної документації, адже відповідачем не були виконані імперативні законодавчі норми щодо його змісту.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що Ужгородська міська рада під час підготовки та проведення громадських слухань, здійснюючи дії щодо організаційно-технічного забезпечення проведення громадських слухань, не провела належних інформаційних заходів, не забезпечила прозорого та доступного розповсюдження інформації щодо розробки містобудівної документації та не оприлюднила у встановленому порядку повідомлення про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості у проекті містобудівної документації.

Про вказане свідчить також і протокол проведених громадських слухань від 28 липня 2015 року, яким зазначено, що участь у слуханнях взяли міський голова, заступник міського голови, в.о. головного архітектора, директор АПБ, в.о. директора департаменту міського господарства, представники управління охорони навколишнього середовища, управління МНС, санепідемстанції, управління водного господарства, "Закарпаттяобленерго" (тобто, лише представники організацій та управлінь, а не безпосередньо мешканці міста).

Відповідно до п. 7.3 "Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України" (затверджені наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 105 від 10 квітня 2004 року) генеральний план розвитку населених пунктів України розробляється і реалізується з урахуванням вимог захисту зелених насаджень. Згідно з п. 7.4 вказаних Правил містобудівна діяльність у населених пунктах проводиться з дотриманням вимог охорони зелених насаджень.

Разом з тим, судом встановлено, що згідно з викопіюванням з пояснюючої записки до генплану м. Ужгорода (2004 року), розділу VI "Архітеткурно-планувальна організація території", частини 4 "Зелені насадження" на час затвердження вказаного генплану (2004 рік) площа території "Парку ім. Горького" ("Підзамковий") становила 9,3 га; площа території Боздоського парку становила 68,0 га, скверів (кількістю 7) - площа 3,66 га; всього площа зелених насаджень складала 82,83 га (розробник - Державне підприємство "Український державний науково-дослідний інститут проектування міст "Діпромісто" імені Ю.М.Білоконя").

Згідно з п. 5.4. табл. 5.1. ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (затверджені наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року за № 44) потреба в зелених насадженнях загального користування для території м. Ужгорода Закарпатської області складає 10 м2 на людину, а потреба в зелених насадженнях житлових районів - 6 м2 на людину.

Виходячи з цього розрахунку розробником було зазначено, що на розрахунковий строк, до 2026 року, при вказаних нормативах необхідно додатково створити 32,0 га зелених насаджень загального користування.

Відповідно до п. 6.1. розділу 6 "Вимоги до організації ландшафтно-рекреаційних територій" Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів (затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 року за № 173) при проектуванні нових і розширенні існуючих населених пунктів необхідно передбачати рівномірне і безперервне озеленення території з максимальним збереженням і використанням існуючих зелених насаджень. Забороняється будівництво, реконструкція і розширення об'єктів за рахунок території парків, водних акваторій і т.ін.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах" органи місцевого самоврядування при прийнятті рішень про розроблення містобудівної документації та її затвердженні передбачають збереження та розширення не менш як на п'ять відсотків площ земельних ділянок рекреаційного призначення.

Згідно з основними положеннями містобудівної документації "Коригування генерального плану м. Ужгорода", 2011 року (розробник - Державне підприємство "Український державний науково - дослідний інститут проектування міст "Діпромісто" імені Ю.М.Білоконя"), яка була затверджена відповідачем 10 березня 2016 року, розрахункова чисельність населення міста - 120 тис. осіб.

Таким чином, відповідно до вимог ДБН 360-92**, потреба в зелених насадженнях загальноміського значення складає 120 га, а потреба в зелених насадженнях загального користування для житлових районів - 72 га; загальна потреба в озеленених територіях загального користування міста в цілому становить - 192 га.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що за новою містобудівною документацією площа території парку "Боздоський" складає 50,0 га, парку "Підзамковий" - 7,0 га, що свідчить про значне скорочення площ територій зелених насаджень загального користування до 57,0 га і суперечить вимогам ст. 4 Закону України "Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах".

Нові насадження згідно містобудівної документації, що оскаржується, запроектовані на територіях, які знаходяться в дегресивних районах на околицях міста (зелена зона "Гідропарк", район Радванка, площею 29,0 га), на територіях інших територіальних громад (парк району "Сади", площею 25,5 га), на землях охоронних зон, які не підлягають озелененню і залісненню (паркова зона вздовж русла р. Уж в районі вул. Загорської).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що запроектовані спірним генпланом (коригування) території для збільшення площ зелених насаджень розрахунковою площею 166,4 га з 223,4 га запроектованих знаходяться на околицях міста та на територіях суміжних сільських рад і тільки 57,0 га в інших районах, зокрема в житлових, що свідчить про порушення норм ДБН 360-92** в частині забезпечення міста територіями зелених насаджень загального користування в житлових районах, питома вага площа яких в загальній нормі більша (6 м2/людину з 10 м2/людину), і передбачає для м. Ужгорода - мінімально 72,0 га.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 7 статті 17 Закону 3038, виконавчі органи міських рад в установлений строк узгоджують проект генерального плану населеного пункту з органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси суміжних територіальних громад, з метою врегулювання питань планування територій у приміських зонах.

Відповідачем не доведено, що ним подавався проект коригування генплану на узгодження з органами місцевого самоврядування суміжних територіальних громад.

Разом з тим, як вбачається з листа Баранинської сільської ради за № 154 від 30 травня 2017 року, містобудівна документація не була погоджена з територіальною громадою та жодних пропозицій про її розгляд чи погодження від виконавчих органів Ужгородської міської ради на адресу Баранинської сільської ради не надходило, а тому Баранинською сільською радою було надіслано звернення до Ужгородської міської ради з проханням зняти з порядку денного питання "Про затвердження містобудівної документації".

Суд зазначає, що відповідно до п. а ч. 1 ст. 27 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" № 1264-XII (з наступними змінами та доповненнями, в редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон 1264) екологічній експертизі підлягають проекти схем розвитку і розміщення продуктивних сил, розвитку галузей економіки, генеральних планів населених пунктів, схем районної планіровки. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону 1264 державна екологічна експертиза проводиться відповідно до Закону України "Про екологічну експертизу".

Відповідно до ст. 29 висновок державної екологічної експертизи є обов'язковим для виконання. Реалізація програм, проектів і рішень без позитивного висновку державної екологічної експертизи забороняється.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.14 Закону 1264 державній екологічній експертизі підлягають проекти генеральних планів населених пунктів, схем районного планування.

Відповідно до ст. 12 Закону 1264, в Україні здійснюються державна, громадська та інші екологічні експертизи. Висновки державної екологічної експертизи є обов'язковими для виконання. Приймаючи рішення щодо подальшої реалізації об'єктів екологічної експертизи, висновки державної екологічної експертизи враховуються нарівні з іншими видами державних експертиз.

Відповідно до ст. 13 Закону 1264 державна екологічна експертиза організовується і проводиться еколого-експертними підрозділами, спеціалізованими установами, організаціями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, із залученням інших органів виконавчої влади.

Як вбачається з листа Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 22 липня 2016 року за № 62/20-14 експертиза проекту "Коригування генерального плану м. Ужгорода" проведена відповідно до Порядку проведення експертизи містобудівної документації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 р. № 548. Експертний звіт щодо розгляду містобудівної документації, разом з іншими, підписаний експертом з питань захисту навколишнього природного середовища та затверджений директором ДП "Укрдержбудекспертиза".

Згідно положень зазначеного Закону України суб'єктами екологічної експертизи виступають, зокрема: спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів, його органи на місцях, створювані ними спеціалізовані установи, організації та еколого-експертні підрозділи чи комісії; інші державні органи, місцеві Ради і органи виконавчої влади на місцях відповідно до законодавства.

За таких обставин вказаний експертний звіт не може замінювати висновку екологічної експертизи, оскільки він отриманий без дотримання вимог, визначених положеннями Закону України "Про екологічну експертизу".

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить переконання, що рішення Ужгородської міської ради "Про затвердження містобудівної документації" № 119 від 10.03.2016 року, в частині затвердження містобудівної документації, не відповідає вимогам діючого на час його прийняття законодавства, в зв'язку з чим рішення в цій частині є протиправним.

Відповідно ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Відповідно до роз'яснень, які наведені в п.10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України за № 7 від 20.05.2013 року "Про судове рішення", із змісту ст.162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

При цьому суди повинні мати на увазі, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим.

У разі помилкового обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права (а позивач позовною заявою просить одночасно оскаржене рішення визнати нечинним та скасувати), адміністративні суди мають право, на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України, вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

Виходячи з наведеного та у відповідності до ч. 2 ст.11 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи, а саме: визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення Ужгородської міської ради "Про затвердження містобудівної документації" від 10 березня 2016 року № 119.

Щодо позовної вимоги про визнання нечинним та скасування пункту 1 рішення Ужгородського міської ради № 119 від 10.03.2016 року (яким визнано таким, що втратило чинність рішення XXVII сесії міської ради VI скликання 09.11.2015 року № 1881 "Про затвердження містобудівної документації", суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частини першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування): в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними ним у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001, від 23 червня 1997 року № 2-зп.

Подібне визначення нормативних та ненормативних (індивідуальних актів) передбачено також в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 01.06.2010 року № 781/11/13-10 "Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ".

Зокрема, нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Другу групу актів за критерієм юридичної природи складають індивідуальні акти. Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Рішенням Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року № 1881 "Про затвердження містобудівної документації" було затверджено Генеральний план міста Ужгорода та план зонування території міста Ужгорода.

В рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Водночас, в п. 5 цього ж рішення, Конституційного Суду України зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: відсутність факту виконання рішення, що скасовується; відсутність факту виникнення правовідносин, пов'язаних з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб'єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Рішенням Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року № 1881 не породжено ніяких суб'єктивних правовідносин, зокрема, не надано дозволів на розробку землеустрою комусь з громадян, не надано у власність земельну ділянку (тобто, сам факт реалізації певних суб'єктивних цивільних прав відсутній), відсутні заперечення суб'єктів правовідносин (в зв'язку з відсутністю самих правовідносин), крім цього, рішення Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року № 1881 "Про затвердження містобудівної документації" є нормативним (регуляторним) актом локального характеру, оскільки поширює свою дію на широке коло осіб, застосовується неодноразово, а також поширює свою дію на територію всього міста та щодо всіх мешканців міста Ужгорода.

Оскільки в оскаржуваному рішенні Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року № 1881 "Про затвердження містобудівної документації" відсутній факт породження певних суб'єктивних правовідносин - суд констатує, що скасування органом місцевого самоврядування свого попереднього рішення регуляторного характеру - не суперечить положенням діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відтак, скасування Ужгородською міською радою своїм рішенням від 10.03.2016 року за № 190 "Про затвердження містобудівної документації" рішення Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року № 1881 "Про затвердження містобудівної документації" не суперечить вимогам закону.

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування (п. 4 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, справа № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування).

Виходячи з наведеного, слід відмовити в задоволенні позову в частині скасування п. 1 рішення Ужгородської міської ради "Про затвердження містобудівної документації" від 10.03.2016 року № 119.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС Україна, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства щодо захисту інтересів осіб від порушень з боку органів державної влади та з огляду на положення ст. ст. 71, 72 КАС України, обов'язок доказування покладається в даному випадку на позивача. Прокурором доведено правомірність звернення з позовом до суду, доведено протиправність пункту 2 оскарженого рішення міської ради, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, відповідають вимогам закону та обставинам справи, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані (заперечення проти позову відповідач суду не надав), однак, не доведено протиправності пункту 1 оскарженого рішення міської ради (з підстав скасування міськрадою попереднього рішення), в зв'язку з чим позов підлягає до часткового задоволення та слід визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення Ужгородської міської ради "Про затвердження містобудівної документації" від 10 березня 2016 року № 119, відмовивши в задоволенні позову в іншій частині.

Керуючись ст. ст. 11, 17, 60, 71, 86, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Заступника прокурора Закарпатської області до Ужгородської міської ради, треті особи - Баранинська сільська рада, Оноківська сільська рада, Сторожницька сільська рада, Холмківська сільська рада, Великолазівська сільська рада, про визнання нечинним та скасування рішення частково - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення Ужгородської міської ради "Про затвердження містобудівної документації" від 10 березня 2016 року № 119.

3. В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

4. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Суддя С.І. Рейті