Справа № 813/1247/17
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року справа № 813/1247/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Мергель І.Р.

за участю : позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Бортник С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, у якому просить: стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 24200 грн за період з 05.04.2016 року по 20.09.2016 р; стягнути з відповідача моральну шкоду за час вимушеного прогулу в сумі 100000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.09.2016 року позовні вимоги у справі №813/1220/16 ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 04 квітня 2016 року №17-0 "Про звільнення працівників"; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора- інспектора сектору доходів і зборів з фізичних осіб Яворівського відділення Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області з 05 квітня 2016 року. Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допущено до негайного виконання. Постанова набрала законної сили 17.01.2017 року. На підставі рішення суду про поновлення на роботі, позивач звернувся з письмовою заявою до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області із проханням виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, однак на час звернення до суду відповідач так і не виплатив заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримували з підстав наведених у позовній заяві, просили адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача подала письмові заперечення на адміністративний позов. В обґрунтування заперечень зазначила, що позивач при зверненні до суду про поновлення на посаді, не заявляв вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також судом всупереч вимогам ст.235 КЗпП при винесенні рішенні по справі №813/1220/16 про поновлення на роботі, одночасно не вирішив питання виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а останній не оскаржив вказаної постанови в цій частині, відтак відшкодування коштів за час вимушеного прогулу заявлена позивачем не в порядку встановленого законодавством. Додатково зазначила, що позивач під час перебування у прогулі перебував на обліку у центрі зайнятості в період з 03.06.2016 року по 04.09.2016 р, про що отримав допомогу по безробіттю в сумі 7412,58 грн, відтак позивачем незаконно заявляється вимога про стягнення з відповідача подвійного розміру оплати за вказаний період.

Представник відповідача в судовому засіданні подані заперечення підтримала, просила у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 у справі №813/1220/16 задоволено повністю : визнано протиправним та скасовано наказ Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 04 квітня 2016 року №17-0 "Про звільнення працівників"; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора- інспектора сектору доходів і зборів з фізичних осіб Яворівського відділення Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області з 05 квітня 2016 року. Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допущено до негайного виконання.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року залишено без змін постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.09.2016 року у справі №813/1220/16.

Із змісту розглядуваного позову слідує, що останній стосується стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням.

Також відповідно до судового рішення по справі №813/1220/16 питання про стягнення середнього заробіткуза час вимушеного прогулу судом не вирішувалося.

Згідно з абзацом 5 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно наявних матеріалів справи слідує, що позивач був звільнений з податкового органу згідно наказу № 17-0 о/с від 04.04.2016 р.; вказаний наказ скасований відповідно до судового рішення, яке винесено 20.09.2016 р. та в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання.

Таким чином, період вимушеного прогулу тривав з 05.04.2016 р. по 20.09.2016 р.

Звідси, останніми місяцями роботи позивача були лютий та березень 2016 року; середньомісячне грошове забезпечення позивача за ці місяці становить 3490 грн. 26 коп., а середньоденне грошове забезпечення - відповідно 162 грн. 34 коп., що стверджується довідкою Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській обл. № 6405/ 10/13-16-05-00 від 05.09.2016 р.

Оскільки тривалість часу вимушеного прогулу (з 05.04.2016 р. по 20.09.2016 р.) становить 117 календарних дня, у зв'язку з чим сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 18 993, грн. 78 коп. (117 календарних дні х 162 грн. 34 коп.). З приводу зазначення суми стягнення позивачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу 24 200 грн, то така судом не береться до уваги, оскільки позивач не вказав за яким методом вирахування він прийшов до висновку про нарахування саме цієї суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо посилань представника відповідача про перебування ОСОБА_1 у період з 03 червня 2016 року по 04 вересня 2016 року на обліку в центрі зайнятості і отримання допомоги в розмірі 7 615,62 грн, і що така не підлягає до стягнення, суд зазначає наступне. Вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь незаконно звільненого і у подальшому поновленого судом працівника у випадку, коли такий отримував у центрі зайнятості допомогу по безробіттю за цей час, Верховний Суд України висловив позицію, згідно з якою Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин (постанова від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16). Таким чином, не належить відраховувати суму отриману позивачем у центрі зайнятості від суми середнього заробітку, що присуджений позивачу за час вимушеного прогулу.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідачі у справі не надали суду жодних доказів, які б спростували доводи викладені позивачем у позовній заяві.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд дійшов висновку, що позовні є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Городоцької об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 18 993,78 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 12 червня 2017 року.

Суддя Гулкевич І.З.