Справа № 420/611/17
Суддя: Потапенко Р. Р.
Дата ухвалення: 2017-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 15.06.2017
ЄУ № 420/611/17
Провадження №2-а/420/26/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Потапенко Р.Р.

за участю секретаря Войтенко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10.08.2016 йому призначено пенсію за віком, однак відповідачем незаконно не зараховані періоди його роботи у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні з 12.09.1981 по 01.08.1983 по посаді медичної сестри у нефрологічному відділенні, та з 01.08.1983 по 28.07.1984 на посаді лікаря-інтерна за спеціальністю отоларингології, до стажу, який надає право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення, у зв'язку з чим грошова допомога не виплачена. Відповідачем відмовлено у зарахуванні вказаних періодів роботи до страхового стажу роботи, який дає право на виплату грошової допомоги, виключно на тій підставі, що ним не надано уточнюючих довідок медичних закладів, виданих в установленому порядку. Посилається на те, що вказані періоди роботи відображені в його трудовій книжці, яка відповідно до чинного законодавства є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Згідно розрахунку відповідача стаж його роботи, який дає право на пенсію за вислугою років становить 32 роки 3 місяці 2 дні. Проте, фактично стаж роботи з урахуванням спірних періодів становить 35 років 3 місяці 17 днів, що дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення. На підтвердження спірного стажу роботи позивач звертався до Луганської обласної клінічної лікарні, проте, отримав довідку, згідно якої лікарня не має можливості надати відомості щодо трудової діяльності, так як архіви обласної клінічної лікарні знаходяться у м. Луганськ на території тимчасово непідконтрольній Уряду України. Він не має можливості надати довідки на підтвердження спірних періодів роботи, оскільки раніше працював в медичному закладі, який залишився на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання буд-яких уточнюючих довідок чи інших архівних документів, а довідка, видана медичним закладом, який залишився на тимчасово окупованій території України, відповідачем не врахована.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає.

Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності №34/08-38 від 04.04.2017, в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі.

В письмовому запереченні на позов, долученому судом до матеріалів справи, позов не визнала та зазначила, що позивачу призначено пенсі за віком з 10.08.2016. Згідно наданих позивачем документів, останній має загальний стаж роботи 40 років 11 місяців 28 днів, в тому числі на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е-ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - 32 роки 3 місяці 2 дні, чого відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» недостатньо для виплати грошової допомоги, оскільки потрібно 35 років стажу. Підтвердити стаж роботи за період з 12.09.1981 по 28.07.1984, що дає право на пенсію за вислугу років немає можливості, оскільки відповідно до довідки Луганської обласної клінічної лікарні, архіви лікарні знаходяться у м. Луганськ на території тимчасово непідконтрольній Уряду України. З цих підстав, просила відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, пенсійної справи позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого.

Відповідно до статей 1, 3, 8 Конституції України, Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно правил ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 3 цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення ст. ст. 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Судом встановлено, що позивач звернувся до УПФУ за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» 02.11.2016. Згідно наданих документів позивачу було призначено пенсію за віком з 10.08.2016. Загальний стаж роботи позивача становить 40 років 11 місяців 28 днів, який було визнано відповідачем. Крім того, відповідач визнав, що стаж роботи позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», складає 32 роки 3 місяці 2 дні, однак того, щоб мати право на грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», чоловікам необхідно мати 35 років такого стажу.

Вказані обставини суд вважає встановленими відповідно до ч.3 ст.72 КАС України.

Спірними є два періоди, які відповідач зарахував до загального стажу позивача, але не вважає їх такими, що надають право на пенсію за вислугу років, а отже й право на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме періоди роботи позивача у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні з 12.09.1981 по 31.07.1983 у нефрологічному відділенні на посаді медичної сестри, та з 01.08.1983 по 28.07.1984 - лікарем-інтерном за спеціальністю отоларингології.

Відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі- Закон №1788-ХІІ) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

Відповідно до Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 за № 1191 (далі - Порядок), до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (далі - Перелік). Страховий стаж враховується в календарному обчисленні. При цьому допускається підсумовування страхового стажу за періоди роботи, які дають право на призначення пенсії відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

У свою чергу вищезазначений Перелік передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) наступних закладів охорони здоров'я: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепід служби, Держпраці, Держпродспожив служби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

При цьому, слід зазначити, що постанова Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 не містить будь-яких конкретних вимог щодо організаційно-правової форми вказаних закладів та їх підпорядкованості. Навпаки, відповідно до примітки 2 до цього Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від відомчої належності закладів і установ. Крім того, згідно з приміткою 3 до названого Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

У період роботи позивача у Ворошиловградській обласній клінічній лікарі з 12.09.1981 по 28.07.1984 діяла Постанова Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року №1397 «Про пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров'я та сільського господарства», згідно з якою право на пенсію за вислугу років мали, серед інших осіб, лікарі та медичні сестри незалежно від найменування посади, які працювали в наступних закладах охорони здоров'я: 1) Лікарняні установи всіх типів і найменувань, в тому числі клініки і клінічні частини, госпіталі, лепрозорії, психіатричні колонії; 2) Амбулаторно-поліклінічні заклади всіх типів і найменувань (поліклініки, амбулаторії, диспансери всіх профілів, установи швидкої медичної допомоги та переливання крові, медсанчастини, здоровпункти, медичні кабінети і пункти, фельдшерські та фельдшерсько-акушерські пункти, станції санітарної авіації, рентгенівські станції і пункти, медичні лабораторії та інші) тощо. Таким чином, цей нормативний акт також не містив суворих вимог до організаційно-правової форми відповідних закладів. Навпаки, він містить не вичерпний, а відкритий перелік лікарняних установ і амбулаторно-поліклінічних закладів «усіх типів і найменувань».

Відповідач обґрунтував неможливість зарахування стажу роботи за період з 12.09.1981 по 31.07.1983 та з 01.08.1983 по 28.07.1984, коли позивач працював у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні відповідно на посаді медичної сестри у нефрологічному відділенні та лікарем інтерном за спеціальністю отоларингології, з посиланням на те, що позивач не надав підтверджуючих довідок.

Оцінюючи аргументацію відповідача, суд виходить з того, що жоден з перелічених вище нормативно-правових актів, які стосуються суті даного спору, не покладає на особу обов'язку надати такі довідки. Отже, вимога відповідача надати такі довідки ґрунтується виключно на їх попередній практиці та власному тлумаченні правових норм. І хоча суд погоджується, що в звичайних умовах така практика органів ПФУ може бути цілком обґрунтованою, оскільки має на меті належну перевірку підстав здійснення виплат з державного бюджету, в особливій ситуації позивача, котрий протягом указаних спірних періодів працював на території, яка зараз знаходяться на тимчасово окупованій території України, суд не може вважати таку вимогу законною. Так, якщо в звичайних умовах особа може без будь-яких істотних ускладнень отримати відповідні довідки, звернувшись до відповідних закладів, установ чи архівів (зокрема, позивач надав таку довідку за 32 роки 3 місяці 2 дні, протягом яких він працював на території, яка зараз контролюється органами влади України), то стосовно періодів роботи на території, яка зараз не контролюється органами влади України, надати такі довідки неможливо, що власне підтверджується довідкою Луганської обласної клінічної лікарні за вих. № 01-9/897 від 04.10.2016, відповідно до якої лікарня не має можливості надати відомості щодо трудової діяльності позивача у вказані періоди часу, так як архіви лікарні знаходяться у м. Луганськ на території тимчасово непідконтрольній Уряду України. Крім того, надана позивачем довідка, видана медичним закладом, який залишився на тимчасово окупованій території України,обґрунтовано не прийнята відповідачем до уваги, оскільки викликає сумнів законність її видачі. Отже, в такій ситуації позивач не може виконати вимогу відповідача навіть теоретично. З цього суд робить висновок, що в особливій ситуації позивача заявлена до нього відповідачем вимога надати довідки з місця роботи ставила його в явно невигідне, в порівнянні з іншими громадянами, становище, за якого він не міг би виконати цю вимогу на практиці, як би не хотів.

На переконання суду, такі дії відповідача не відповідають вимогам обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, передбаченим ст.2 КАС України.

У цьому контексті суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 62 Закону України № 1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповдіно до п.п. 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

В даному випадку в трудовій книжці позивача містяться відповідні записи про його роботу протягом спірних періодів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що незарахування до стажу, який дає право на грошову допомогу, спірних періодів у повному обсязі є явно необґрунтованим, несправедливим і таким, що суперечить принципу верховенства права.

Згідно з положеннями ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

При цьому, оцінюючи докази в цілому, суд вважає за можливе керуватися стандартом доведення обставин справи «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини. Так, у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03) ЄСПЛ зазначив, що при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (§53).

Згідно з поширеним в юридичній науці підходом стандарт доведення «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте певні обставини можуть вважатися встановленими за відсутності сааме розумного сумніву в їх істинності чи достовірності. При цьому розумним є такий сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Іншими словами, розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим, а саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.

З огляду на викладене, суд вважає встановленим «поза розумним сумнівом», що позивач в період з 12.09.1981 по 31.07.1983 та з 01.08.1983 по 28.07.1984 працював у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні відповідно на посаді медичної сестри у нефрологічному відділенні та лікарем інтерном за спеціальністю отоларингології, і вказані періоди, які відображені в його трудовій книжці, слід зарахувати до стажу, який надає право на грошову допомогу, передбачену п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, відповідач, відмовивши позивачу в зарахуванні до стажу, який надає право на грошову допомогу, передбачену п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, періоди його роботи у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні з 12.09.1981 по 28.07.1984 діяв неправомірно, всупереч вимог Конституції України та вищезазначеного законодавства України, у зв'язку з чим його дії слід визнати протиправними.

З огляду на висновки суду про необхідність зарахування спірних періодів роботи позивача до стажу, який надає право на грошову допомогу, передбачену п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, загальний стаж такої роботи позивача перевищуватиме 35 років, чого достатньо для виплати вказаної грошової допомоги. А тому адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 160-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Марківського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до стажу роботи, який надає право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» періоди його роботи у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні з 12.09.1981 по 31.07.1983 у нефрологічному відділенні на посаді медичної сестри, та з 01.08.1983 по 28.07.1984 на посаді лікаря-інтерна за спеціальністю отоларингології.

Зобов'язати Марківське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Луганської області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу роботи, який надає право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», наступні періоди роботи:

- з 12.09.1981 по 01.08.1983 у нефрологічному відділенні Ворошиловградської обласної клінічної лікарні на посаді медичної сестри;

- з 01.08.1983 по 28.07.1984 у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна за спеціальністю отоларингології.

Зобов'язати Марківське об'єднане Управління Пенсійного фонду Укрїани Луганської області виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення - 10.08.2016, відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її проголошення, або протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, якщо судом було застосовано ч.3 ст. 160 КАС України, або якщо особа не була присутня в судовому засіданні, шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Новопсковський районний суд Луганської області разом із одночасним надісланням копії апеляційної скарги до апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 15.06.2017.

Суддя: