Справа № 815/6198/16
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6198/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів : Димерлія О.О.

ОСОБА_1,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2017 року по справі за позовом Айдарзада Забіулла Кандага до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 14.07.2016р. №357-16 та зобов'язання повернути посвідчення біженця, -

В С Т А Н О В И В:

18.11.2016 року Айдарзада Забіулла Кандага звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 14.07.2016 року № 357-16 про втрату статусу біженця та зобов'язання відповідача повернути позивачу посвідчення біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2017 року адміністративний позов Айдарзада Забіулла Кандага задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Державна міграційна служба України 30.03.2017 року подала апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивач добровільно знову повернувся до країни, яку він залишив чи за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а тому Державна міграційна служба України правомірно прийняла рішення 14.07.2016 року № 357-16 про втрату Айдарзада Забіулла Кандага статусу біженця на підставі пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У зв'язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2017 року та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог Айдарзада Забіулла Кандага.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що Айдарзада Забіулла Кандага, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_2 та набув статус біженця в Україні відповідно до рішення Державної міграційної служби України від 06.02.2013 року №82-13.

25.03.2016 року позивач звернувся із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області, зі змісту якої випливає, що у період з 01.08.2013 року по 20.08.2013 року батько позивача перебував у лікарні «ОСОБА_3 Альзахра» у м. Кабул та позивач особисто відвідав його в ОСОБА_2.

14.07.2016 року ДМС України прийняла рішення № 357-16 про втрату позивачем статусу біженця на підставі пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з посиланням на те, що Айдарзада Забіулла Кандага добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. (т.1 а.с.38-40)

04.08.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло повідомлення № 366 про втрату статусу біженця Айдарзада Забіулла Кандага, яке позивачем отримано 14.11.2016 року. (т.1 а.с.35)

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги Айдарзада Забіулла Кандага виходив з того, що позивач здійснював тимчасовий візит в країну громадського походження по проїзному документу, без національного паспорту, що не може бути розцінено як добровільне повернення до країни походження та, як наслідок, скасування статусу біженця.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Слід зазначити, що підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Державна міграційна служба України, приймаючи рішення про втрату Айдарзада Забіулла Кандага статусу біженця, посилалась на п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідно до якої, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, оскільки позивач у період з 01.08.2013 року по 20.08.2013 року перебував на території країни громадянської належності, незважаючи на небезпеку стати жертвою переслідування зі сторони представників збройного угрупування «Талібан», про яку він повідомляв при зверненні за захистом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в серпні 2013 року позивач дійсно перебував у ОСОБА_2, що ним не заперечується, однак зазначений візит був короткочасним та здійснений у зв'язку з перебуванням його батька у лікарні після перенесеної операції. В підтвердження перебування ОСОБА_4 ОСОБА_5 у період з 01.08.2013р. по 20.08.2013р. в лікарні «ОСОБА_3 Альзахра» та рекомендування йому до 3-х місяців постільного режиму підтверджується наданою позивачем медичною довідкою з її офіційним перекладом на українську мову. (т. 1 а.с.27-28)

Керівництво УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно з Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця (п.125) визначає наступне: «… случаи такого рода следует рассматривать с учетом личных качеств беженца. Посещение пожилых или больных родителей будет иметь другие последствия для отношений беженца со страной своего прежнего обычного местожительства, чем регулярные визиты в эту страну, совершаемые для проведения отпусков или в целях установления деловых отношений».

Пунктом 134 зазначеного Керівництва встановлено «.... временный визит беженца в свою прежнюю страну не с национальным паспортом, а например, с проездным документом, выданным страной проживания не означает «поселение» и не влечет за собой утрату статуса беженца...».

Зважаючи на доведеність позивачем винятковості обставин, за яких ним був здійснений візит у країну походження, а також здійснення візиту по проїзному документу біженця, поїздка позивача в серпні 2013 року в ОСОБА_2, на думку колегії суддів, не може бути розцінена, як добровільне повернення до країни, яку Айдарзада Забіулла Кандага залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та, як наслідок, втрату особою статусу біженця.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Державна міграційна служба України посилається на те, що позивач, при проведенні Службою з ним відповідних співбесід, неодноразово змінював свої показання щодо причин виїзду в 2013 року з території України. Зокрема, під час співбесіди від 25.08.2015 року біженець зазначив, що у вказаний період він виїжджав до ОАЕ у м.Дубаї з метою побачення з родичами, однак не зміг надати переконливої інформації щодо проживання на території м.Дубаї протягом 20 діб. Під час співбесіди від 24.06.2016 року Айдарзада Забіулла Кандага надав інші відомості, зокрема, зазначив, що виїздив до м.Шарджа, у м.Дубаї взагалі не був, чітку мету поїздки зазначити не міг. В ході співбесід путався в поясненнях.

Колегія суддів не бере до уваги такі доводи апелянта, оскільки це не є доказом добровільного повернення Айдарзада Забіулла Кандага до ОСОБА_2 країни, яку позивач залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Надання особою, яку визнано біженцем в Україні, суперечливих пояснень під час проведених співбесід, не передбачено частиною 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підставою для втрати такою особою статусу біженця. Державна міграційною службою України, як субєктом владних повноважень, на якого ч.2 ст.71 КАС України покладено обовязок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих ним рішень, не доведено факту добровільного повернення позивача в країну своєї громадянської належності в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступний аспект цієї справи.

Відповідно до ч. 14 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підпунктом «б» пункту 7.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, передбачено обовязок органу міграційної служби інформування у письмовій формі особу, якій надано статус біженця, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця. Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач не був проінформований письмово про наявність підстав про скасування рішення про визнання біженцем. Ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції відповідачем не надано доказів, що позивач був належним чином повідомлений про розгляд питання про втрату ним статусу біженця.

Колегія суддів зазначає, що право позивача на захист порушено, оскільки він не міг знати про початок процедури втрати статусу біженця та був позбавлений можливості приймати участь у розгляді матеріалів справи.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення ДМС України від 14.07.2016 року № 357-16 про втрату Айдарзада Забіулла Кандага статусу біженця прийняте необґрунтовано, без дослідження обставин, що мають ключове значення для вирішення питання, та з порушенням процедури, а тому підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у зв'язку з скасуванням рішення ДМС України від 14.07.2016 року № 357-16 про втрату Айдарзада Забіулла Кандага статусу біженця, задоволенню підлягає також і вимога про повернення позивачу посвідчення біженця.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко