Справа № 219/7602/16-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Харченко О.П.
Суддя-доповідач - Геращенко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року справа №219/7602/16-а

84301, Донецька область, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Артемівського міськрайоного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року у справі № 219/7602/16-а за позовом ОСОБА_2 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання неправомірної відмови в перерахунку пенсії та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання неправомірною відмови в перерахунку пенсії з 01 січня 2012 року, зобов'язання відповідача провести перерахунок пенсійного забезпечення, як інваліду 2 групи з урахуванням норм діючого законодавства та прожиткового мінімуму з урахуванням його підвищення, з 01 січня 2012 року, згідно статті 50, частини 4 статті 54, частини 3 статті 67, статті 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та пункту 27 частини 6 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як інваліду війни 2 групи з виплатою заборгованості та проводити виплату пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно до вимог статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України постановити окрему ухвалу і направити її суб'єктам владних повноважень ПФУ м. Бахмут для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та невиконанню рішення суду в зв'язку з низьким рівнем як юридичних, так і правових знань співробітників та посадових осіб (а.с. 1-3).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року адміністративна позовна заява ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Артемівську Донецької області про визнання неправомірної відмови в перерахунку пенсії з 01 січня 2012 року по 09 грудня 2015 року та зобов'язання вчинити певні дії - залишена без розгляду (а.с.18), яка ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року - залишена без змін (а.с.44-45).

Ухвалою 26 січня 2017 року Верховний Суд України відмовив у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України в м. Артемівську Донецької області про визнання неправомірною відмову та зобов'язання вчинити певні дії для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 грудня 2016 року (а.с.53).

Разом з тим, ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року відкрито провадження у справі за адміністративною позовною заявою ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в м. Артемівську Донецької області про визнання неправомірної відмови в перерахунку пенсії з 10 грудня 2015 року та зобов'язання вчинити певні дії (а.с.19).

Постановою Артемівського міськрайоного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено, з огляду на не порушення пенсійним органом прав позивача, оскільки він діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (а. с. 92-95).

Не погодившись з зазначеним рішенням суду позивачем подана апеляційна скарга, в якій він зазначає, що відповідно до вимог статей 1, 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Держава взяла на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та гарантувала повне відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в тому числі, і щодо пенсійного забезпечення (а.с.99).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, позивач в апеляційній скарзі зазначив про розгляд справи за його відсутності.

За нормами статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Позивач є інвалідом 2 групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни і інвалідів війни (а.с.11).

Постановою Артемівського міськрайнного суду Донецької області від 21 січня 2011 року позов ОСОБА_2 - задоволений. Визнано неправомірними дії Управління пенсійного фонду України в м. Артемівську Донецької області щодо відмови ОСОБА_2 у здійснення з 18 листопада 2010 року перерахунку пенсії по 2 групі інвалідності (державної та додаткової пенсій) відповідно до статей 50, частини 4 статті 54, пункту 3 статті 67, статті 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру 8 мінімальних пенсій за віком та 75% мінімальної пенсії за віком, що розраховуються залежно від розміру прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Зобов'язано Управління пенсійного фонду України в м. Артемівську Донецької області здійснити ОСОБА_2 перерахунок пенсії 2 групи інвалідності (державної та додаткової пенсій) з 18 листопада 2010 року відповідно до статей 50, частини 4 статті 54, пункту 3 статті 67, статті 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру 8 мінімальних пенсій за віком та 75% мінімальної пенсії за віком, що розраховуються залежно від розміру прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, за рахунок коштів Державного бюджету України, з урахуванням фактично здійснених виплат (а.с.4).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не заперечувалось, що зазначена постанова виконувалась відповідачем.

Проте, постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2012 року апеляційна скарга Управління пенсійного фонду України в м. Артемівську Донецької області від 21 січня 2011 року по справі № 2а-2708/11/0503 за позовом ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в м. Артемівську Донецької області про перерахунок пенсії згідно Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - задоволений частково. Постанова Артемівського міськрайоного суду від 21 січня 2011 року по справі 2а-2708/11/0503 - змінена. Доповнено абзац 3 резолютивної частини постанови Артемівського міськрайнного суду Донецької області від 21 січня 2011 року по справі № 2а-2708/11/0503 після вислову « з 18.11.2010 року» висловом «по 22 липня 2011 року включно за рахунок коштів Державного бюджету України». В іншій частині постанову Артемівського міськрайоного суду від 21 січня 2011 року по справі 2а-2708/11/0503 - залишено без змін (а.с.7).

Позивач 10 червня 2016 року звернувся до відповідача з заявою, в якій вимагає виплатити заборгованість по пенсії з 01 січня 2012 року по теперішній час і виплачувати пенсію в повному обсязі у відповідності до законодавства та рішення суду від 21 січня 2011 року (а.с.8).

Відповідач листом № 124/Г-10-01-15 від 24 червня 2016 року відмовив, пославшись на те, що рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області № 2а-2708/11 від 21 січня 2011 року виконано у повному обсязі (а.с. 9-10)

Спірним питанням у даній справі є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо виплати позивачу пенсії, як особі, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, починаючи з 10 грудня 2015 року в порядку і розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює порядок визначення категорій зон радіоактивного забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначені Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 49 вищенаведеного Закону України, пенсії особам, віднесеним до 1 категорії, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії, б) додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно абзацу 3 статті 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року), особам, віднесеним до категорії 1, інвалідам II групи призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у 75 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 4 статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року) встановлено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів ІІ групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими 8 мінімальних пенсій за віком.

Разом з тим, з 01 січня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким статті 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» були викладені у новій редакції.

Так, стаття 50 вказаного Закону (на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 3 статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, яка діє на даний час), умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210 був затверджений «Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Порядок).

Згідно з підпунктом 1 пункту 11 Порядку мінімальний розмір пенсії для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС II групи інвалідності становить 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до пункту 13 Порядку щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, що належать до категорії 1 з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інвалідам IІ групи виплачується у розмірі 379 грн. 60 коп.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, що відповідачем пенсія позивачу нараховується та виплачується в розмірах, встановлених постановою КМУ від 23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

28 грудня 2014 року на підставі Закону № 76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" статті 50, 54 Закону України Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладені в новій редакції, де умови, порядок призначення додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Так, у відповідності частини 1 статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Отже, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України є органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», було визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 року з наступними змінами, де Конституційний Суд України зазначив, що Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Також, рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року визначено, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

При цьому, слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Крім того, рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частини першої, другої та третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України від 25 січня 2012 року №3рп/2012 встановлено, що нормативно - правові акти Кабінету міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку пенсії як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2-ої категорії у розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком, оскільки нарахування та виплата пенсії позивачу здійснюється у відповідності до вищезазначених законодавчих актів.

Доводи апеляційної скарги щодо не вірного застосування судом норм матеріального права, а саме статтей 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції, що діяла на момент призначення пенсії позивачу, колегія суддів вважає помилковими, тому як на час виникнення спірних правовідносин зазначена редакція закону втратила чинність та діяла в іншій редакції, якою розмір пенсії встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Щодо твердження апелянта про те що до початку провадження по справі суддя відмовив в розгляді вимог за період з 01 січня 2012 року по 09 грудня 2015 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, виходячи з приписів указаної норми, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду пов'язується, з одного боку, з об'єктивним моментом, тобто порушенням суб'єктивного права, а з другого боку, із суб'єктивним моментом, коли особа, яка звертається до суду, дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 100 Кодекс у адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

З матеріалів справи вбачається, що, позивач звернувся до суду 03 серпня 2016 року з вимогами щодо перерахунку пенсії, починаючи з 01 січня 2012 року.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року адміністративна позовна заява ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Артемівську Донецької області про визнання неправомірної відмови в перерахунку пенсії з 01 січня 2012 року по 09 грудня 2015 року та зобов'язання вчинити певні дії - залишена без розгляду.

Зазначена постанова була оскаржена управлінням в апеляційному та касаційному порядку, проте залишена без змін рішеннями судів вищих інстанцій.

Таким чином, ухвала Артемівського міськрайоного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року по зазначеній справі набрали законної сили.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказано у рішенні Конституційного Суду України від 19.06.2001 року № 9-рп/2001, зокрема зазначено, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Окрім цього, у абз. 5,6, 10 п.2.1 рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 1-42/2011 щодо відповідності Конституції України (конституційності) певних положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» зазначено, що Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, враховує також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах «Великода Валентина Ніканорівна проти України», «Аррас та інші проти Італії», «Сухобоков проти Росії»).

Як вбачається з рішення Європейського суду по справі за заявою ОСОБА_3 проти України № 43331/12 від 03 червня 2014 року, підставою звернення до Європейського суду було прийняття Закону України «Про Державний бюджет на 2011 рік», відповідно до якого розмір пенсії за статтями 50 та 54 «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мав визначатися Кабінетом Міністрів України. На виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2011 рік» 6 липня 2011 року Кабінет Міністрів України виніс постанову № 745, яка набрала чинності 23 липня 2011 року та на підставі якої ОСОБА_3 нараховували пенсію.

Приймаючи рішення Європейський суд виходив з того, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції. Зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права (частини 1 стаття 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність власних дій, які є предметом оскарження позивачем.

В силу частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, проводячи виплату основної та додаткової пенсії позивачу в розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, діяв правомірно, у спосіб, у межах та у порядку встановленому чинним законодавством.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України , судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7-15, 17-24, 69-72, 86, 94, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Артемівського міськрайоного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року у справі № 219/7602/16-а - залишити без задоволення.

Постанову Артемівського міськрайоного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року у справі № 219/7602/16-а за позовом ОСОБА_2 до Бахмутського обєданого управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання неправомірної відмови в перерахунку пенсії та зобовязання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Геращенко І.В.

Судді Арабей Т.Г.

Міронова Г.М.