Справа № 816/135/17
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 р.Справа № 816/135/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Кононенко З.О.

Суддів: Калиновського В.А. , Калитки О. М.

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Деміхіної О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28.03.2017р. по справі № 816/135/17

за позовом ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

20 січня 2017 року позивач, ОСОБА_4, звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.04.2016 № 186-1304, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем оренда плата з фізичних осіб в сумі 13879,89 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вважає, рішення відповідача протиправним, безпідставним, таким що порушує її права, свободи та інтереси.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.03.2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_4 має у приватній спільній частковій власності (частка власності 17/100) нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, дата прийняття рішення про державну реєстрацію права власності 03.06.2004 /а.с. 51/.

На виконання вимог умов рішення двадцять шостої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 18.09.2012 між Полтавською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_4 (Орендар) 10.10.2012 був укладений договір від оренди землі по АДРЕСА_1, зареєстрований у виконавчому комітеті Полтавської міської ради, про що у книзі реєстрації записів договорів оренди землі вчинено запис 17.10.2012 № 698-П /а.с. 30-31/. За умовами цього договору в спільну оренду передається земельна ділянка площею 6 188 кв. м.

В оренду позивачу передається частка земельної ділянки площею визначеною пропорційно частці власності на будівлю, що становить 1052 кв.м. згідно з планом (схемою) земельної ділянки, що є невід'ємною частиною договору (п. 2.1), строком дії з 18.09.2012 по 18.09.2015 /а.с. 34-36/.

ДПІ у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.04.2016 № 186-1304, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб 18010900" у розмірі 13 879,89 грн /а.с. 41/.

Не погоджуючись із прийнятим ДПІ у м. Полтаві податковим повідомленням-рішенням від 14.04.2016 № 186-1304, позивач звернулась зі скаргою до Головного управління ДФС у Полтавській області та ДФС України, рішеннями яких від 29.09.2016 № 989/М/16-31-10-05-11 та від 25.11.2016 № 12621/М/99-99-11-03-01-25 податкове повідомлення рішення залишено без змін, а скарги без задоволення /а.с. 11-13,14-15/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення прийняте відповідачем обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх положень законодавства, обставин даної справи та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації, а, отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Положеннями ст.. 54 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору є контролюючий орган (підпункт 54.3.4 пункту 54.3. ст. 54). Якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальність за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов'язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом (пункту 54.5 ст. 54).

Відповідно до абзацу 2 пункту 288.1 ст. 288 ПК України, на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, покладено обов'язок до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Частиною 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України.

Статтею 288 ПК України встановлено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 ПК України (пункт 288.7 ст. 288).

Згідно з пунктом 285.1 ст. 285 ПК України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що термін "плата за землю" в ПК України вживається в значенні обов'язкового платежу у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно ст. 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства (абзац перший пункту 288.1 ст. 288).

Відповідно до пункту 288.4 ст. 288 ПК України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Пунктом 288.7 ст. 288 ПК України передбачено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 ПК України.

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі Закон-№ 161-XIV) вбачається, що користування землею в Україні є платним.

З 1 січня 2011 року набрав чинності ПК, який відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК плата за землю належить до місцевих податків і зборів (податок на майно), яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є обов'язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначено в підпункті 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Отже, ПК визначив обов'язок орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону № 161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК).

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

З матеріалів справи вбачається, що 10.10.2012 року між Полтавською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_4 (Орендар) був укладений договір від оренди землі по АДРЕСА_1, зареєстрований у виконавчому комітеті Полтавської міської ради, про що у книзі реєстрації записів договорів оренди землі вчинено запис 17.10.2012 № 698-П /а.с. 30-31/.

Розділом 5 цього договору визначено умови використання означеної частки земельної ділянки. Так, згідно п. 5.1 встановлено, що земельна ділянка передається в оренду для здійснення господарської діяльності орендарем, а її цільове призначення - для експлуатації та обслуговування майстерні для виготовленню виробів із металу та теплогенераторної.

Пунктом 6.1 цього договору передбачено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту відведення. Земельна ділянка в межах, визначених кадастровим планом, на час підписання рішення позачергової двадцять шостої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 18.09.2012 знаходилася і продовжує знаходитися у користуванні Орендаря.

Відповідно до п. 287.7 ПК у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. При цьому, з огляду на пріоритетність застосування норм Податкового кодексу України перед нормами інших галузей права у регулюванні податкових правовідносин, недотримання норм земельного, цивільного законодавства щодо реєстрації права оренди земельних ділянок (припинення цього права) не впливає на права та обов'язки платників у сфері оподаткування.

Відповідно до вимог статті 34 Закону України "Про оренду землі", що визначає наслідки припинення або розірвання договору оренду землі, пунктів 7.1 та 9.4 означеного договору оренди землі по вул. Дружби, 5, після закінчення дії договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцю земельну ділянку у стані не гіршому у порівнянні з тим, в якому він одержав її в оренду.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що зазначена земельна ділянка на сьогодні не використовується у господарській діяльності, оскільки зазначене не впливає на факт використання позивачем земельної ділянки та земельна ділянка не звільнена від нежитлового приміщення, яке належить ОСОБА_4 на праві спільній частковій власності.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність даних державного земельного кадастру щодо орендованої земельної ділянки з огляду на наступне.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що договір набирає чинності з моменту його укладення, а статтею 638 цього ж Кодексу визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору від 10.10.2012 між Полтавською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_4 (Орендар) передбачено, що в спільну оренду передається земельна ділянка площею 6 188 кв. м із кадастровим номером НОМЕР_1.

Частка земельної ділянки орендаря (ОСОБА_4) визначена пропорційно частці власності на будівлю і становить 1052 кв.м, оскільки на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 належить нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1.

Чинним законодавством не передбачено, що у випадку визначення частці в спільній оренді присвоєння нового кадастрового номеру.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторонами у справі не заперечувалось того, що земельна ділянка за адресою вул. Дружби, 5 у м. Полтаві є комунальною власністю та той факт, що Полтавська міська рада є повноважним розпорядником цією землею.

Ні Земельним кодексом, ні Законом України "Про оренду землі" не встановлено перешкоди органам місцевого самоврядування як орендарям передавати в оренду земельну ділянку по частинам та жодним нормативним актом не передбачено виготовлення проекту землеустрою та отримання кадастрового номеру на таку частину, як не передбачено і державної реєстрації договорів оренди на невиділені частини земельних ділянок в окрему одиницю, тобто без формування нової земельної ділянки із присвоєнням кадастрового номеру.

Таким чином, за умовами Податкового кодексу України податок на землю і орендна плата є різними видами обов'язкового платежу за землю. Так податок насправді вираховується із об'єкту оподаткування, а орендна плата сплачується відповідно до умов договору.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що дія договору оренди землі від 10.10.2012 припинена у зв'язку із закінченням строку дії договору та не направленням листів до Полтавської міської ради для укладення додаткових угод, виходячи з наступного.

Пунктом 288.1 статті 288 Податкового кодексу України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний орган державної податкової служби про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», ст. 93 Земельного кодексу України оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України)

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із:

власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності);

уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Відповідно до пункту 3.2 договору від 10.10.2012 між Полтавською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_4 (Орендар) передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, та за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, він не підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були б передбачені даним договором. Письмове заперечення здійснюється орендодавцем листом - повідомленням.

Відповідно до пункту 4.8 договору у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору, то за фактичний період користування землею і до моменту укладання нового договору орендар повинен вносити орендну плату за земельну ділянку в розмірах, визначених попереднім договором.

З матеріалів справи, зокрема з листа Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру від 16.03.2017 року № 01-04-01-07/503 вбачається, що на земельній ділянці по вул. Дружба, 5, знаходиться нерухоме майно, що є власністю ОСОБА_4 та на момент закінчення строку дії договору земельна ділянка не звільнена, орендар продовжує користуватися земельною ділянкою, а отже згідно з пунктом 4.8 договору від 10.10.2012 за фактичний період користування землею та до моменту укладення нового договору орендар повинен вносити оренду плату за земельну ділянку в розмірах, визначених попереднім договором /а.с. 28-29/.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наведені нормативно-правові акти, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір оренди землі укладений між Полтавською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_4 (Орендар) від 10.10.2012 року, станом на день розгляду справи, не є розірваним в односторонньому порядку.

Колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 28.03.2017 року по справі № 816/135/17 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28.03.2017р. по справі № 816/135/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Кононенко З.О.
Судді(підпис) (підпис) Калиновський В.А. Калитка О.М.
Повний текст ухвали виготовлений 12.06.2017 р.