Справа № 201/16611/16-а
Суддя: Ткаченко Н. В.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/201/30/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України (третя особа - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України) про визнання протиправним рішення про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги інваліду третьої групи, зобов'язання прийняти рішення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

24.11.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із адміністративним позовом до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України про визнати протиправним рішення Департаменту фінансово-облікової політики МВС України про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги йому як інваліду третьої групи, зобов'язання прийняти рішення про призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 206 700грн. на підставі його заяви від 29.06.2016р.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 25.11.2016р. було відкрито скорочене провадження (а.с. № 24 ).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 29.12.2016р. зі скороченого провадження суддя перейшла на розгляд адміністративного позову в судовому засідання з огляду на заперечення Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 28.12.2016р. та положення ч. 4 ст. 183-2 КАС України (а.с. № 39)

Відповідними ухвалами суду від 08.02.2017р. та 28.02.2017р. (винесені без виходу до нарадчої кімнати) в якості співвідповідача було залучено - Міністерство внутрішніх справ України (з огляду на відсутність згоди позивача на заміну відповідача та з огляду на положення ч. 3 ст. 52 КАСУ) та в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору було залучено ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України (а.с. № 42, 43, 50, 63, 74). 28.02.2017р. також ухвалою було відмовлено у розгляді справи в режимі відеоконференції з огляду на положення ч. 1 ст. 112-1 КАСУ, яка залишає це питання правом суду, а не обов'язком (а.с. № 61, 74).

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 30.01.2008р. за наказом УМВС України в Дніпропетровській області № 21 о/с він прийнятий на службу в ОВС та призначений на посаду інспектора Красногвардійського райвідділу ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області з присвоєнням первинного спеціального звання лейтенант міліції. З 01.02.2009р. наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 27.01.2009р. № 5 о/с був відряджений у розпорядження Української психіатричної лікарні з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я із залишенням у кадрах МВСУ на підставі наказу МВСУ від 27.014.2009р. № 69 о/с у відповідності до Постанови КМУ від 16.06.1998р. № 905 «Про відрядження осіб начальницького складу органів внутрішніх справ для роботи у психіатричній лікарні з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я».

Порядок та умови проходження служби на посадах спеціаліста, керівника структурного підрозділу спеціального психіатричного закладу, призначеного для виконання загальнодержавних функцій із застосування примусових заходів медичного характеру щодо осіб, які за своїм психічним станом та характером вчинених суспільно небезпечних діянь становлять особливу небезпеку для суспільства (ст.ст. 92-95 КК України) здійснювалися відповідно до п.п. 75-84 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 29.07.1991р. № 114 зі змінами.

Наказом МВС України від 06.11.2015 № 2388 о/с «По особовому складу» він був звільнений із ОВС у на підставі п. 64 «г» (через скорочення штату).

На підставі свідоцтва про хворобу № 45, виданого за медичною документації на час звільнення, постановою військово-лікарської комісії визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час на підставі ст.ст. 71б, 39б графи 111 Розкладу хвороб і фізичних вад наказу МВС від 06.02.2001р. № 85. За результатами огляду МСЕК складено акт від 20.04.2016р. № 52, яким встановлено інвалідність третьої групи в наслідок захворювання у період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Позивач вважає, що дана обставина надає йому право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 23 Закону України «Про міліцію» та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженими Постановою КМУ від 21.10.2015р. № 850.

Однак відповідач відмовив у праві виплати одноразової грошової допомоги, що підтверджується листом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 21.07.2016р. № 9/1667 «Про повернення матеріалів без права на призначення одноразової грошової допомоги», до якого додано копію листа директора Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 12.07.2016р. №15/2-260.

На думку позивача, така відмова є неправомірною, оскільки останній безпідставно вважає, що позивач вимагає такої виплати, як пенсіонер міліції чи особа, залучена до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьби зі злочинністю, право яких на отримання одноразової грошової допомоги скасовано з 12.03.2015р. внесенням змін до закону.

Відмовляючи у виплаті, відповідач неправомірно вважав, що позивач відноситься до вказаної категорії осіб, оскільки звільнений із ОВС через скорочення штату із календарною вислугою у 10 років 03 місяці і 06 днів, що є недостатнім терміном вислуги для призначення пенсії, по яку позивач не звертався.

Отже, було застосовано іншу норму матеріального закону замість ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію», згідно із якою у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Пункти 2, 3 Порядку від 24.10.2015р. № 850 повністю кореспондується з вищезазначеною нормою і вказують, що грошова допомога призначається та виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

За даними довідки до Акта огляду МСЕК № 418443 позивачу 12.04.2016р. встановлену третю групу інвалідності, захворювання пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Це підтверджується також свідоцтвом про хворобу № 45 (за даними медичної документації на час звільнення з ОВС 06.11.2015р.), що вказує на те, що інвалідність виникла в наслідок захворювання в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Таким чином, відповідач безпідставно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію», що відповідно до п.12 Порядку № 850 мала виплачуватися за рахунок спеціального закладу охорони здоров'я, до якого був відряджений.

На виконання зазначеної статті КМУ прийнято Постанову від 21.10.2015р. № 850.

Однак пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Закон опубліковано в газеті Голос України 06.08.2015р., а тому датою набрання ним чинності є 07.11.2015р.. Саме з цієї дати втратив чинність і Закон України "Про міліцію", у тому числі і його ст. 23. У зв'язку із цим, у межах спірних правовідносин, втратив свою актуальність також і Порядок № 850, який прийнятий на виконання вказаної статті.

Отже, при системному аналізі вищенаведених норм та обставин справи, можна дійти висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню дані норми, оскільки позивач був звільнений зі служби (06.11.2015р.) в період дії, як Закону України «Про міліцію», так і Порядку № 850.

Позивач вважає, що не пропустив шестимісячний строк звернення до суду, встановлений ст. 99 КАС України, оскільки про те, що відповідач відмовив у праві виплати грошової допомоги він дізнався з листа ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 21.07.2016 № 9/1667, до якого було додано лист Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 12.07.2016р. №15/2-2605.

Враховуючи викладене просить позов задовольнити. В заяві до суду від 31.05.2017р. представник позивача - ОСОБА_2 (діє на підставі договору від 16.11.2016р. - а.с. № 48), просила розглядати справу за її відсутності, позов задовольнити (а.с. № 115).

Представник відповідача МВС України - Скригонюк І.В. (діє на підставі довіреності від 20.02.2017р. - а.с. № 84), також в судове засідання не з'явився. Про дату, місце розгляду справи у судових засіданнях 04.04.2017р. та 31.05.2017р. МВС України повідомлялося належним чином, в справі є відповідні поштові повідомлення (а.с. № 79, 114). Представник відповідача надав письмові заперечення на позов (а.с. № 82-86), в яких зазначив, що ОСОБА_1 останні роки перед звільненням займав посаду завідувача Центром консультативно-діагностичної та організаційно-методичної роботи Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України», куди його було відряджено наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області від 27.01.2009 № 5 о/с (підстава - наказ МВС України від 27.01.2009р. № 69 о/с) із залишенням у кадрах МВС України.

Такі прикомандирування (відрядження у розпорядження) здійснювалися у відповідності до п. 76 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення).

Пунктом 82 Положення встановлено, що особи начальницького складу прикомандировані до інших міністерств і відомств або підвідомчих їм підприємств, установ і організацій (включаючи осіб, прирівнюваних до них) звільняються зі служби за підставами і в порядку, передбаченому пунктами 62 - 74 цього Положення.

Саме на підставі вказаних норм права позивача наказом МВСУ від 06.11.2015р. № 2388 о/с було звільнено з органів внутрішніх справ з посади, яку він обіймав у ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України».

Крім того, згідно з п. 78 Положення відрядженим особам усі види належного забезпечення видаються за рахунок коштів міністерств і відомств, в яких вони працюють.

Отже, позивач під час роботи на посаді завідувача Центром консультативно-діагностичної та організаційно-методичної роботи ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України», перебуваючи у кадрах МВС України (розпорядженні системи органів внутрішніх справ), мав спеціальне звання та отримував грошове забезпечення за рахунок коштів ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України».

Після звільнення з органів внутрішніх справ 20.04.2016р. за результатами огляду МСЕК йому встановлено III групу інвалідності з 12.04.2016р. внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

09.06.2016р. позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності (з додатками). Ці матеріали ліквідаційна комісія направила до МВС України для прийняття рішення щодо наявності підстав для проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності.

Департамент фінансово-облікової політики МВС України листом від 12.07.2016р. № 15/2-2605 повідомив ліквідаційну комісію ГУМВС України в Дніпропетровській області про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги.

У листі, зокрема, звернута увага на те, що 13.02.2015р. прийнято Закон України № 208-VII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової дороги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції».

Зазначеними змінами ч. 10 ст. 23 Закону, якою право на отримання зазначеної допомоги поширювалося на пенсіонерів міліції та осіб, залучених до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьби зі злочинністю, із тексту статті виключено. Тому, з 12.03.2015р. (день набрання чинності вказаним законом) права на одноразову грошову допомогу пенсіонери міліції та особи, залучені до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьбу зі злочинністю, не мають.

Тому відповідач вважає, що МВС України та ГУМВС України в Дніпропетровській області діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» в редакції, що була чинною до 01.01.2007р., усі працівники міліції підлягали обов'язковому державному страхуванню. Порядок та умови страхування працівників міліції встановлювалися КМУ, а нарахування та виплата страхових сум проводилася страховиком, уповноваженим для здійснення цього виду страхування.

Законом України від 03.11.2006р. № 328 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» унесено зміни до статті 23 Закону, якими передбачено проведення виплат одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції замість виплати страхових сум у порядку, визначеному КМУ.

Згідно з ч. 10 ст. 23 Закону право на отримання зазначеної допомоги нарівні з працівниками міліції мали пенсіонери міліції та особи, залучені до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьби зі злочинністю.

13.02.2015р. прийнято Закон України № 208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції».

Цими змінами частину 10 ст. 23 Закону, якою право на отримання зазначеної допомоги поширювалося на пенсіонерів міліції та осіб, залучених до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьби зі злочинністю, виключено.

Тому, з 12.03.2015р. (день набрання чинності вказаним Законом) права на одноразову грошову допомогу пенсіонери міліції та особи, залучені до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьби зі злочинністю, не мають.

Разом з тим, згідно прийнятих змін таке право залишилося у працівників міліції, інвалідність яких настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Тобто, звільнені зі служби особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі пенсіонери, зі спеціальним званням «міліції» за вказаних умов мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а зі спеціальним званням «внутрішньої служби» такого права з указаної дати не мають.

Згідно доданої до адміністративного позову копії заяви від 09.06.2016р. та наказу МВС України від 06.11.2015р. № 2388 о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби 06.11.2015р. зі званням «майор внутрішньої служби», а не «майор міліції», тому права на одноразову грошову допомогу відповідно до ст. 23 Закону в редакції Закону України від 13.02.2015 № 208-VIII не має.

Також звертає увагу суду на те, що у працівників міліції право на підставі ст. 23 Закону України «Про міліцію» на виплату одноразової грошової допомоги виникає за умови настання наведених у цій статті випадків.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 № 707.

На даний час питання, які пов'язанні з виплатою одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності врегульовані постановою КМУ від 21.10.2015р. № 850, в пункті 2 якої визначено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13.02.2015р. № 208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою КМУ від 12.05.2007р. № 707.

Відповідно до п. 1 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок), затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015р. № 850, ці Порядок та умови визначають механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Відповідно до п. 7 Порядку документи на виплату одноразової грошової допомоги оформлюються за місцем проходження служби потерпілого.

Перед відрядженням до ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» позивач проходив службу в ГУ МВС України в Дніпропетровській області.

Як наслідок, до повноважень ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області входить оформлення документів для прийняття рішення про наявність правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги.

У зв'язку з вищевикладеним ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГУМВС України в Дніпропетровській області про проведення йому виплати одноразової грошової допомоги, до якої долучив перелік документів, зазначених у п. 7 Порядку.

Згідно з п. 12 Порядку у разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності особі начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненій із служби в органах внутрішніх справ, яка на день установлення інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності або на день її звільнення із служби в органах внутрішніх справ обіймала посаду в державному органі, установі, організації із залишенням у кадрах МВС, виплата грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів тих державних органів, установ, організацій, до яких вона була відряджена.

Отже, у разі коли працівники міліції звільняються безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях, вищих навчальних закладах, куди вони були відряджені для подальшого проходження служби із залишенням на службі в міліції, обов'язок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби покладається законодавцем на органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, підприємства, установи, організації, вищі навчальні заклади відповідно, до яких були відряджені зазначені особи та у яких вони працювали.

Крім того, при вирішенні питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами правових норм законів № 2011-ХІІ, № 2232-ХІІ Верховний Суд України у постанові від 15.07.2014р. (справа № 21-270а14) вказав, що у разі коли військовослужбовці звільняються безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, установах, організаціях, вищих навчальних закладах, куди вони були відрядженні для подальшого проходження служби із залишенням на військовій службі, обов'язок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби покладається законодавцем на органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, підприємства, установи, організації, вищі навчальні заклади відповідно, до яких були відрядженні зазначені військовослужбовці та у яких вони працювали.

Позивач безпосередньо працював на момент звільнення в ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України».

Отже при наявності відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» права для виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності, зазначену виплату повинно сплачувати ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України», а не МВС України чи ліквідаційна комісія ГУМВС України в Дніпропетровській області. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача - Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України в судові засідання не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи в судових засіданнях 04.04.2017р. та 31.05.2017р. повідомлявся належним чином, в справі є відповідні поштові повідомлення (а.с. № 77, 112). Своїм листом від 27.02.2017р. цей відповідач повідомив суд про те, що відповідно до Положення, затвердженого наказом МВС України від 22.12.2015р. № 607, що Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України не є самостійною юридичною особою , він структурний підрозділ МВС України (а.с. № 81)

Представник третьої особи - ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в судове засідання не з'явилися, про дату, місце та час розгляду справи в судових засіданнях 04.04.2017р. та 31.05.2017р. повідомлявся належним чином, в справі є відповідні поштові повідомлення (а.с. № 80, 110). Представник третьої особи - ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 03.01.2017р. - а.с. № 102), надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без нього (а.с. № 100-101), надав пояснення на позов, в яких зазначив, що не погоджується із позовними вимогами, просить відмовити у їх задоволенні. Вказав, також, що ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом»Міністерства охорони здоров'я України, в якому працював позивач та звільнився, до структури ГУ МВС України в Дніпропетровській області не входив, а тому ліквідаційна комісія не повинна відповідати за даним позовом.

З урахуванням неявки сторін (їх представників) та поданих до суду заяв, суд відповідно до положень ст. 41 КАСУ не здійснював фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАСУ доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставах яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАСУ встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАСУ суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі наказу УМВС України в Дніпропетровській області № 21 о/с від 30.01.2008р. був прийнятий на службу в ОВС, що видно з копії його трудової книжки (а.с. № 12).

З 01.02.2009р. наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 27.01.2009р. № 5 о/с був відряджений у розпорядження Української психіатричної лікарні з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я із залишенням у кадрах МВС України на підставі наказу МВС України від 27.014.2009р. № 69 о/с у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.1998р. № 905 «Про відрядження осіб начальницького складу органів внутрішніх справ для роботи у психіатричній лікарні з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я» (а.с. № 14).

Наказом МВС України від 06.11.2015р. № 2388 о/с «По особовому складу» прикомандирований ОСОБА_1 звільнений із ОВС у на підставі п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 29.07.1991р. № 114 (через скорочення штату).

Як видно зі свідоцтва про хворобу № 45, виданого Військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України» від 24.02.2016р., складеного за медичною документації на час звільнення 06.11.2015, постановою військово-лікарської комісії ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час на підставі ст.ст. 71б, 39б графи 111 Розкладу хвороб і фізичних вад наказу МВС від 06.02.2001р. № 85 (а.с. № 18).

За результатами огляду МСЕК складено акт від 20.04.2016р. № 52, яким ОСОБА_1 встановлено інвалідність третьої групи в наслідок захворювання у період проходження служби в органах внутрішніх справ (а.с. № 19).

Позивач, вважаючи, що дана обставина надає йому право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 23 Закону України «Про міліцію» зі наступними змінами, звернувся 09.06.2016р. із заявою до ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності (а.с. № 20).

Заява була направлена ліквідаційною комісією до МВС України для прийняття рішення щодо наявності підстав для проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності.

Департамент фінансово-облікової політики МВС України листом від 12.07.2016 № 15/2-2605 відмовив у виплаті одноразової грошової допомоги, що підтверджується листом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 21.07.2016№ 9/1667 «Про повернення матеріалів без права на призначення одноразової грошової допомоги», до якого додано копію листа директора Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 12.07.2016р. №15/2-260 (а.с. № 21, 22).

Як вважає відповідач, позивач перед звільненням займав відповідну посаду у ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», куди був відряджений на підставі наказу ГУМВС України в Дніпропетровській області від 27.01.2009р. № 5 о/ (із залишенням у кадрах МВС України), а тому він фактично є звільненим зі служби на підставі п.п. 62 - 74 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. № 114. Оскільки за наказом МВС України від 06.11.2015р. № 2388 о/с він був звільнений з органів внутрішніх справ з посади, яку обіймав у ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України», то саме цей заклад повинен виплачувати йому одноразову грошову допомогу на підставі п. 78 Положення № 114 від 29.07.1991р. - за рахунок коштів цього закладу.

Суд вважає доводи відповідача необґрунтованими, оскільки вони не відповідають вимогам закону.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990р. № 565-XII, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, а також спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затверджені постановою КМУ № 850 від 21.10.2015р.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу, що Закон України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» набрав чинності 12.03.2015р., а Закон України «Про міліцію» втратив чинність 07.11.2015р. З огляду на це, наведена вище норма діяла у період з 12.03.2015р. по 07.11.2015р.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про міліцію» держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.

Частиною 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" (в редакції від 13.02.2015р.) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених КМУ. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015р.

Відповідно до п. 7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв'язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов'язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_1 подав до ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області заяву (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги, у зв'язку отриманням ІІІ групи інвалідності, у зв'язку із захворюваннями, пов'язаними з виконанням службових обов'язків із повним пакетом документів, передбачених пунктом 7 Порядку № 850.

Пунктом 2 постанови КМУ від 21.10.2015р. № 850 встановлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13.02.2015р. N 208-VIII "Про внесення змін до ст. 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007р. N 707.

Редакція постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015р. № 850 діє з 10.11.2015р.

Також пунктом 2 Порядку № 850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу в зв'язку із хворобою, пов'язаною з виконанням службових обов'язків, з 12.04.2016р. встановлено ІІІ групу інвалідності та саме з цієї дати у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.

Пункт 14 Порядку № 850 передбачає, що призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров'ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Такі підстави є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Таким чином, оскільки підстав для відмови у виплаті ОСОБА_1 допомоги згідно чинного законодавства, а саме п. 14 Порядку № 850, відповідачем не зазначено, в судовому засіданні правомірність не доведено, то відмова Міністерства внутрішніх справ України є протиправною.

Позивач просить суд зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги на підставі його заяви від 09.06.2016р., що є належним способом обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Так, відповідно до п. 9 Порядку № 850 МВС України в місячний строк після надходження документів приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 10 постанови № 850 передбачено, що грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС України рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України.

Згідно із п. 11 виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ.

З аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що відповідач дійсно приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, не наділений повноваженнями щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги. А розрахунок суми такої виплати здійснюється органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач наділений дискреційними повноваженнями з питань призначення та виплати одноразової грошової допомоги або прийняття рішення про відмову у їх видачі, а тому суд не вправі перебирати на себе функції вказаного суб'єкта владних повноважень. При цьому, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач взагалі не розглядав матеріали про призначення одноразової грошової допомоги позивачу, тоді як відповідно до п.9 Порядку №850 МВС України в місячний строк після надходження матеріалів мало прийняти рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надіслати його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Отже, вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню частково, тобто, без визначення її суми, а тому суд вважає, що слід зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву позивача щодо призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМСУ від 21.10.2015р. № 850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" відносно ОСОБА_1

Згідно зі частинами , 1, 2 ст. 71 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним приписам КАСУ, відповідачами не надано суду жодних доказів на підтвердження обґрунтованості прийнятого рішення.

Обговорюючи питання про судові витрати, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 94 КАСУ, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа..

Вирішуючи питання про розмір судового збору, який підлягає стягненню, суд виходить з того, що згідно квитанції від 24.11.2016р. позивач при поданні позову сплатив 2 067грн., який розрахував від ціни позову (а.с. № 2).

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. № 3674-VI (у редакції від 08.10.2016р. - на день подання позову) за подання фізичною особою до адміністративного суду позову справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 551грн.20коп., ставка якого меншою бути не може.

Оскільки вимоги позивача задоволені частково, то відповідно до вимог ст. 94 КАС України та пропорційно задоволеним вимогам з Міністерства внутрішніх справ України за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в сумі 551грн.20коп.

Решта зайво сплаченого судового збору в розмірі 1 515грн. 80коп. відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про судовий збір», може бути повернута позивачу на підставі окремо поданої до суду заяви.

У стягненні судових витрат з Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України слід відмовити з огляду на відмову у задоволені позову до цього відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 25, 33, 46 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про міліцію», Законом України від 13.02.2015р. N 208-VIII "Про внесення змін до ст. 23 Закону України "Про міліцію", який набрав чинності 12.03.2015р., п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", Постановою КМСУ від 21.10.2015р. № 850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції", ст. ст. 2, 3, 17, 41, 70, 71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України (третя особа - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України) про визнання протиправним рішення про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги йому, як інваліду третьої групи, зобов'язання прийняти рішення про призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 206 700 грн. на підставі його заяви від 29.06.2016р. - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову Міністерства внутрішніх справ України від 12.07.2016р. № 15/2-2605 про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1.

Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.06.2016р. про призначення грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015р. № 850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551грн.20коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Міністерства внутрішніх справ України.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня отримання копії постанови шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя Н.В. Ткаченко