Справа № 235/7110/16-а
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 р. Справа №235/7110/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алябєва І.Г., при секретарі судового засідання Филиппенко М.С.,

за участі

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Донецького міського центру зайнятості про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із адміністративним позовом до Донецького міського центру зайнятості (далі - ОСОБА_3) про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення коштів.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 січня 2017 року адміністративну справу № 235/7110/16-а передано за підсудністю до Донецького окружного адміністративного суду.

З урахуванням уточнень до позовної заяви, просив суд:

- визнати протиправними дії ОСОБА_3 щодо відмови у реєстрації позивача як безробітного;

- зобовязати ОСОБА_3 зареєструвати ОСОБА_2 в якості безробітного з 04 листопада 2016 року;

- визнати протиправними дії ОСОБА_3 щодо не ознайомлення позивача з наказом від 17 листопада 2016 року № НТ 161117 «Про відмову ОСОБА_2 в наданні статусу безробітного»;

- стягнути з ОСОБА_3 суму моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень.

В обгрунутування позову зазначив, що у жовтні 2016 року він звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію його як безробітного, проте у задоволені заяви йому було відмовлено, за відсутності довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки статус безробітного надається незалежно від місця проживання або реєстрації. Просив задовольнити позов.

Відповідач надав суду письмові заперечення на адміністративний позов, за змістом яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Як вбачається з заперечень, відповідач зазначає, що оскільки у ОСОБА_2 відсутня довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а в якості адреси місця реєстрації позивач зазначає м. Донецьк, тобто територія, яка тимчасово не підконтрольна Україні, дії ОСОБА_3 щодо відмови у задоволені заяви позивача є законними.

До судового засідання позивач не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Просив розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача до суду зявився, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши представника відповідача суд встановив наступне.

28 вересня 2016 року ОСОБА_2, згідно наказу № 493-к від 15 вересня 2016 року звільнено з займаної посади у звязку з ліквідацією ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку».

26 жовтня 2016 року, під час відвідування Донецького міського центру зайнятості, позивачем подана заява про реєстрацію як безробітного.

28 жовтня 2016 року позивач повторно, засобами поштового звязку, направив на адресу ОСОБА_3 заяву про надання статусу безробітного. Зазначені заяви отримані відповідачем 26 жовтня 2016 року та 04 листопада 2016 року, відповідно.

Листом від 03 листопада 2016 року № 05/1082 на адресу позивача ОСОБА_3 спрямована відповідь на заяву від 26 жовтня 2016 року. З аналізу змісту вказаного листа, вбачається, що ОСОБА_3 доведено до відома позивача порядок реєстрації внутрішньо переміщеної особи, але чіткої відповіді на заяву не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до персональної картки позивача № 00002 від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрований та перебуває за адресою Донецька область, м. Донецьк, Кіровський район, вул. Терешковой 22, кв. 88.

Наказом ОСОБА_3 від 17 листопада 2016 року № НТ 161117 у наданні ОСОБА_2 статусу безробітного відмовлено на підстав відсутності необхідних документів, зокрема, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Селидівської міської ради як внутрішньо переміщена особа, що підтверджено довідкою від 10 січня 2017 року № НОМЕР_1.

Відповідно до персональної картки № 00008 від 10 січня 2017 року зареєстрований за адресою місця перебування Донецька область, м. Українськ, вул. Віталія Купрієнка-28/34.

Наказом Селидівського міського центру зайнятості від 11 січня 2017 року № НТ 170111 ОСОБА_2 наданий статус безробітного. Наказом від 18 січня 2017 року № 170118 призначена допомога по безробіттю з 18 січня 2017 року по 12 січня 2018 року та розпочато її виплату.

Відповідно до довідки Селидівського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_2 в період з січня 2017 року по травень 2017 року перераховано та виплачено 23 784,98 гривень допомоги по безробіттю.

Розглянувши матеріали справи суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову. При цьому виходить з такого.

Спірні питання врегульовані Законом України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (далі Закон № 5067).

Відповідно до преамбули Закону № 5067 цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття.

Згідно з положеннями статті 3 Закону № 5067 кожен має право на вільно обрану зайнятість.

Держава гарантує у сфері зайнятості безоплатне сприяння у працевлаштуванні, обранні підходящої роботи та одержанні інформації про ситуацію на ринку праці та перспективи його розвитку, соціальний захист у разі настання безробіття (стаття 5 Закону № 5067).

Стаття 9 Закону визначає, що кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом:

1) участі в загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття;

2) надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства;

3) надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці;

4) надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.

Відповідно до статті 15 Закону № 5067 державна політика зайнятості населення базується на принципах: забезпечення рівних можливостей населення у реалізації конституційного права на працю; сприяння ефективному використанню трудового потенціалу та забезпечення соціального захисту населення від безробіття.

Метою державної політики у сфері зайнятості населення є: забезпечення соціального захисту осіб у разі настання безробіття; посилення соціального та правового захисту громадян України, які працюють за кордоном, у тому числі шляхом активізації міжнародного співробітництва, укладення міжнародних договорів, що стосуються питань захисту прав трудових мігрантів.

Згідно із статтею 43 Закону № 5067 статусу безробітного може набути:

1) особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198 затверджений Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Порядку, реєстрація безробітних, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні (далі - реєстрація), проводиться центром зайнятості незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування.

Абзацом девятим пункту 3 Порядку передбачено, що при реєстрації в якості безробітного, внутрішньо переміщені особи пред'являють довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та надають її копію.

З аналізу вказаних норм вбачається, що серед інших документів особа яка надає заяву про реєстрацію її в якості безробітного зобовязана надати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за умови, якщо ці особи є внутрішньо переміщеними особами.

Як встановлено судом станом на час звернення позивача до ОСОБА_3 з відповідною заявою 26 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 не був зареєстрований в якості внутрішньо переміщеної особи, а тому не мав обовязку надавати відповідну довідку.

Суд наголошує на тому, що відповідно до Закону № 5067 та Порядку реєстрація безробітних, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні, проводиться центром зайнятості незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування.

З системного аналізу положень Закону № 5067 та Порядку, а також враховуючи, що реєстрація безробітних проводиться центром зайнятості незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування особи, вбачається, що зареєструвати особу в якості безробітного може будь-який центр зайнятості України, незалежно від місця перебування або місця реєстрації такої особи.

А відтак, відмова ОСОБА_3 у реєстрації ОСОБА_2 та надання йому статусу безробітного з підстав відсутності довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є протиправною.

Щодо посилань відповідача на положення Постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» суд зазначає наступне.

Пунктом 1 зазначеної постанови передбачено, що стосовно призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509

З аналізу вказаної норми вбачається, що мова йде про призначення та виплату відповідних коштів саме внутрішньо переміщеним особам.

Суд звертає увагу на ті обставини, що спірним питанням є не призначення або виплата позивачу коштів, а безпосередньо дії ОСОБА_3 щодо відмови у реєстрації позивача та надання йому статусу безробітного.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову в частині визнання протиправними дії ОСОБА_3 щодо відмови у реєстрації позивача як безробітного.

Разом з тим, у задоволені позову в частині позовних вимог щодо зобовязання ОСОБА_3 зареєструвати ОСОБА_2 в якості безробітного з 04 листопада 2016 року; визнання протиправними дії ОСОБА_3 щодо не ознайомлення позивача з наказом від 17 листопада 2016 року № НТ 161117 «Про відмову ОСОБА_2 в наданні статусу безробітного»; та стягнення з ОСОБА_3 суму моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень слід відмовити. При цьому суд виходить з такого.

Як зазначалось судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 з 11 січня 2017 року перебуває на обліку в Селидівському міському центрі зайнятості та наказом від 11 січня 2017 року № НТ 170111 ОСОБА_2 наданий статус безробітного, а також призначена допомога по безробіттю з 18 січня 2017 року по 12 січня 2018 року та розпочато її виплату.

За таких обставин, враховуючи, що позивач вже зареєстрований в якості безробітного, у задоволені адміністративного позову в частині зобовязання ОСОБА_3 зареєструвати ОСОБА_2 в якості безробітного з 04 листопада 2016 року слід відмовити.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дії ОСОБА_3 щодо не ознайомлення позивача з наказом від 17 листопада 2016 року № НТ 161117 «Про відмову ОСОБА_2 в наданні статусу безробітного» суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню. При цьому виходить з такого.

Відповідно до пункту 6 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше ніж протягом семи календарних днів з дня подання особою заяви про надання статусу безробітного.

З наказом про надання (відмову в наданні) статусу безробітного, визначення розміру і строку виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття, відкладення, скорочення тривалості та припинення виплати такого забезпечення особа ознайомлюється під час відвідування центру зайнятості, про що ставить підпис у відповідному додатку до персональної картки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відвідав ОСОБА_3 зайнятості 17 листопада 2016 року, зокрема брав участь у семінарах. Ці обставини підтверджені довідкою про відвідування центру зайнятості, про що свідчить особистий підпис позивача.

У вказаній довідці відсутні докази щодо ознайомлення позивача з прийнятим рішенням про відмову в наданні статусу безробітного.

Разом з тим, позивач у адміністративному позові, власноруч зазначає, що 17 листопада при відвідуванні ОСОБА_3 він був ознайомлений з рішенням відповідача, оформленим наказом від 17 листопада 2016 року № НТ 161117 «Про відмову ОСОБА_2 в наданні статусу безробітного».

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень суд зазначає наступне.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до Постанови Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5 - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено - в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають три складові частини, за наявності яких і настає відповідальність, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт наявності моральної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок звільнення його з посади за невідповідністю займаній посаді, відповідно, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобов"язання вчинити певні дії та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Донецького міського центру зайнятості щодо відмови у реєстрації ОСОБА_2, як безробітного.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асігнувань з Донецького міського центру зайнятості на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 183 (сто вісімдесят три) гривні 73 копійки.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Аляб'єв І.Г.