Справа № 275/311/17
Суддя: Руденко В. О.
Дата ухвалення: 2017-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 275/311/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року смт.Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Руденко В.О.

за участі секретаря судового засідання Довгаленко О.І.,

розглянув адміністративну справу за позовом Управління державної міграційної служби України в Житомирській області до громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 про примусове видворення,

ВСТАНОВИВ:

1.Управління Державної Міграційної служби України в Житомирській області 25.04.2017 р. звернулось до суду з адміністративним позовом про примусове видворення за межі території України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2 (відповідача).

Факти справи

2.Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув до України 20.09.2015 року, що підтверджується відповідним відбитком печатки міграційного контролю у національному паспорті громадянина ОСОБА_1 Республіки, яким він є. До цього, згідно наявним іншим відбиткам печаток у паспорті, ОСОБА_2 вже неодноразово прибував до України і знаходився на території держави. З ОСОБА_2 прибула його сімя: дружина ОСОБА_4 та їх малолітній син віком 2,5 роки. На момент виявлення, сімя мешкала за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, село Ставище, вулиця Садова, 41 (а.с.15).

3.31.01.2017 року Брусилівським РС УДМС України в Житомирській області ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства, на підставі самого факту проживання на території України без належних підстав, за ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У своєму поясненні, викладеному в протоколі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 зазначив, що не має коштів для виїзду з території України та про бажання отримати громадянство України.

4.Того ж дня Брусилівським районним сектором Державної міграційної служби в Житомирській області видано рішення про примусове повернення з України ОСОБА_2 у строк до 02.03.2017 року (а.с.7-11). Про відповідне рішення орган Державної міграційної служби повідомив прокурора (а.с.12).

5.11.03.2017 року районний сектор УДМС направив запит до Ставищенської сільської ради про перевірку місця перебування ОСОБА_2 Згідно отриманої відповіді, ОСОБА_2 проживає за тією ж адресою. Про факт та місце мешкання членів його сімї сільська рада орган ДМС не повідомила (а.с.13, 15).

6.24 березня 2017 року виконавчий комітет Ставищенської сільської ради видав рішення про зобовязання ОСОБА_2 покинути територію України, пославшись на вищеозначене рішення органу Державної міграційної служби (а.с.16).

7.Під час перебування в Україні, 19 квітня 2017 року у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народилась донька ОСОБА_5

8.Під час судового розгляду представник позивача у судовому засіданні заявила, що всі члени сімї ОСОБА_2 є особами, що безпідставно перебувають на території України, але видворення вирішено ініціювати лише відносно відповідача з метою захисту інтересів дітей та їх матері.

9.22 травня 2017 року, з метою виїзду в ОСОБА_1 Республіку, ОСОБА_2 у дипломатичній установі ОСОБА_1 Республіки було отримано відповідне свідоцтво на повернення на імя новонародженої дитини ОСОБА_5 Проте під час судового засідання 07.06.2017 року ОСОБА_2 пояснив суду, що при спробі його сімї виїхати з України, їх не допустили до літака в аеропорті міста Борисполя, не надавши офіційної відповіді про причини відмови у виїзді. Представник позивача жодних доводів на спростування цієї інформації не надав.

10.Керівником Брусилівського відділення поліції Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області суду повідомлено про те, що ОСОБА_2 за наявними даними до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався. Згідно листа Ставищенської сільської ради Брусилівського району від 08.05.2017 року у відповідь на запит суду повідомлено, що скарг від сусідів та жителів Ставищенської сільської ради на сімю ОСОБА_2 до сільської ради не надходило.

Позиція позивача субєкта владних повноважень.

11.У своїй позовній заяві позивач зазначив, що 31.01.2017 року працівниками Брусилівського районного сектору УДМС України в Житомирській області виявлений громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 20.12.2015 року перебував на території України нелегально, без реєстрації та документів на право проживання. До органів Державної міграційної служби з приводу продовження строку перебування в Україні він не звертався, внаслідок чого був притягнутий до адміністративної відповідальності на порушення правил перебування в Україні за ч.1 ст.203 КпАП України. Позивач у своєму позові та доданих до нього документах не поінформував суд про наявність у ОСОБА_2 сімї, до складу якої входять діти, не надав копії підтверджуючих це документів, не зважаючи на те, що згідно довідки Ставищенкської сільської ради від 08.05.2017 року №223, копії відповідних документів мають знаходитись в Брусилівському РС УДМС в Житомирській області. Водночас, у судовому засіданні представник позивача повідомила про наявність у ОСОБА_2 дружини та двох малолітніх дітей, які також є нелегальними мігрантами, проте відносно них заходів щодо повернення за межі України не вживалось. Позивач просив ухвалити рішення про видворення ОСОБА_2 за межі України до країни громадянської належності.

12.Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, але пояснила, що розуміє необхідність забезпечення найвищих інтересів дітей, тому згодна надати можливість ОСОБА_2 добровільно залишити Україну разом із сімєю.

Позиція відповідача.

ОСОБА_6 у судовому засіданні позов визнав, але пояснив, що він та його дружина хотіли б залишитись жити та працювати в Україні, проте він не знає достатньо добре законодавство, щоб визначитись із переліком своїх дій , необхідних для отримання дозволу на проживання. Також пояснив, що він має неофіційні заробітки, що дозволяли йому годувати родину, проте раніше їх було недостатньо для придбання квитків на поїздку сімї до ОСОБА_1 Республіки. В разі його видворення, дружина не здатна буде впоратись з двома дітьми, будучі сама нелегальним мігрантом. Тому зараз він бажає виїхати до ОСОБА_1 Республіки добровільно та разом з сімєю, з тим, щоб не розлучатись з ними та зберегти можливість у подальшому повернутись до України.

14.07.06.2017 року у судовому засіданні ОСОБА_2 повідомив, що він разом із своєю сімєю здійснив намагання вилетіти літаком до ОСОБА_1 Республіки через Туреччину, оскільки прямих рейсів з аеропорту Бориспіль до Киргизстану не має. Проте невідомі йому офіційні особи в аеропорті обмежили йому доступ до літака з мотивів невідповідності його документів законодавству Туреччини. Будь-якої офіційної відповіді з викладенням відповідних причин та підстав відмови у можливості залишити країну, йому не було вручено. Тим не менше, він має намір продовжити намагання добровільно залишити Україну разом із сімєю.

Позиція третьої особи

15.Представник органу опіки та піклування Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області у судовому засіданні, у контексті можливості забезпечити дотримання найвищих інтересів дітей, у випадку видворення відповідача, пояснила, що питання належного забезпечення прав та інтересів дітей покладаються в першу чергу на їх батьків.

16.Сторони неодноразово представляли свої доводи у судових засіданнях, проте в останнє судове засідання не зявились, про його дату, час та місце були повідомлені належним чином. Враховуючи, що у попередніх судових засіданнях сторони у повному обсязі висловили свої думки та скористались можливістю реалізувати всі свої процесуальні права стосовно подання доказів та участі в їх дослідженні судом, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає за необхідне винести рішення по суті справи.

Відповідне міжнародне та національне законодавство, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

17.Згідно ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

18.Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

19.Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

20.Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

21.Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

22.Згідно п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців і осіб без громадянства» № 3773-VI (надалі Закон №3773), нелегальним мігрантом є, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

- Згідно статті 17 Закону №3773, іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

- Згідно статті 22 Закону №3773, виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється якщо: - йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом - до закінчення кримінального провадження; - його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або звільнення від покарання; - його виїзд суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України - до припинення обставин, що перешкоджають виїзду.

- Згідно статті 25 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. Під час здійснення процедури добровільного повернення іноземця та особи без громадянства центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, співпрацює з міжнародними та громадськими організаціями, статутами яких передбачено сприяння у добровільному поверненні іноземців та осіб без громадянства.

- Згідно статті 26 Закону №3773, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства.

- Згідно ст.30 Закону №3773 центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції… можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

- Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший вїзд в Україну строком на пять років.

- Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

23.Згідно п.1.8. Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України від 23.04.2012 року №353/271/150, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року №806/21119, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (далі ПТПІ), документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.

Таким чином, згідно наведених вище положень законодавства України, в разі ухвалення судом рішення про видворення ОСОБА_2, відповідні органи виконавчої влади будуть уповноважені здійснити його затримання, а зворотній вїзд до України, де залишаються члени його сімї, зокрема, двоє дітей, буде заборонений на пять років.

24.Згідно ст.23-1 Закону України «Про охорону дитинства», усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги.

25.Загальний підхід держави до оцінки пропорційності між державними інтересами в міграційній політиці та приватними сімейними інтересами фізичних осіб, розкрито, зокрема, у статті 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно якої, Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист. Члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

26.Згідно угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом ОСОБА_1 Республіки про взаємні поїздки громадян, підписаної 25.02.2004 р. та затвердженої урядом України 02.06.2004, громадяни держави однієї сторони, у тому числі ті, які проживають в третіх державах, можуть на підставі документів, дійсних для виїзду за кордон, в'їжджати, прямувати транзитом, виїжджати і перебувати на території держави іншої Сторони без віз терміном до 90 (дев'яносто) діб з дня перетину державного кордону. Термін перебування, зазначений у пункті 1 цієї статті, може бути продовжено відповідно до законодавства і правил держави кожної із Сторін на термін не більше 30 (тридцять) діб.

27.Згідно пунктів 6 (пп.1), 8 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150, строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується на підставі поданих ними заяв, зокрема, у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком вїзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обовязків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього вїзду в Україну.

28.Згідно Керівного принципу 1 ОСОБА_7 Європи щодо примусового повернення, №1, приймаюча держава повинна вживати заходів для сприяння добровільному поверненню, якому повинна надаватись перевага перед примусовим поверненням. Вона повинна регулярно оцінювати та покращувати, якщо це необхідно, програми, які вона виконує з цією метою.

29.Згідно статті 7 Директиви Європарламенту та Ради Європи про загальні стандарти та процедури держав-членів для повернення громадян третіх країн за їх незаконного перебування (16 грудня 2008 року), «Добровільний відїзд», рішення про повернення має передбачати належний термін для добровільного відїзду тривалістю від семи до тридцяти днів, без шкоди виняткам, зазначеним у частинах 2 і 4. Держави-члени у своєму національному законодавстві можуть передбачити, що цей термін надається лише за клопотанням відповідного громадянина третьої країни. У такому разі держави-члени інформують відповідних громадян третіх країн про можливість подачі подібного клопотання. Передбачений в частині 1 термін не виключає можливості для відповідних громадян третіх країн виїжджати до його закінчення. Процедурні питання у справах щодо добровільного повернення, примусового повернення та примусового видворення. Якщо необхідно, держави-члени продовжують термін для добровільного відїзду на належний період часу з урахуванням особливих обставин конкретної справи, таких як тривалість перебування, наявність дітей, що навчаються в школі, та наявність інших сімейних й соціальних звязків.

30.Згідно Принципу 4, затримання не повинно бути безпідставним, і будь-яке рішення про затримання повинно ґрунтуватись на оцінці обставин в кожному конкретному випадку. Затримання в контексті порушення закону про міграцію не є забороненим міжнародним правом як таке, рівно як і право на свободу не є абсолютним. Однак, міжнародне право передбачає певні гарантії від незаконного (див. Принцип 3), а також безпідставного затримання. «Безпідставність» слід тлумачити в широкому розумінні, включаючи не лише незаконність, але також недоречність, несправедливість та непередбачуваність. З метою попередження свавілля, необхідність затримання повинна обґрунтовуватись в кожному конкретному випадку, з урахуванням усіх обставин та пропорційності для досягнення законної мети (див. Принципи 4.1 та 4.2). Крім того, відмова від розгляду інших, менш обмежувальних запобіжних заходів, також може стати причиною розгляду затримання як безпідставного (Принцип 4.3).

Позиція суду

ОСОБА_8, визнаючи позов, пояснив суду, що він та його сімя є мирними особами, що не порушують громадський порядок і перебувають в Україні з єдиною метою отримати можливість заробляти на життя та самореалізуватись, враховуючи ті більші можливості, що існують тут, порівняно з країною його громадянської належності. Водночас, поважаючи вимоги офіційних органів, він мав бажання самостійно та добровільно виїхати з України з тим, щоб у законний шлях повернутись та ініціювати можливість залишитись на законних підставах на більший строк, ніж це передбачено для звичайної поїздки. Лише відсутність достатніх коштів завадила йому здійснити такий виїзд. За декілька днів до першого судового засідання в них народилась друга дитина, яка потребує постійного догляду у звязку з тим, що є новонародженою. Догляд здійснює дружина, поки він заробляє бодай якісь кошти. Отже він не може залишити дружину одну із двома дітьми в Україні, бо в такому разі не буде кому їх утримувати.

32.Представник позивача не заперечував проти тверджень відповідача про важке майнове становище, як обставину, що перешкоджала придбати квитки на транспорт до ОСОБА_1 Республіки.

33.Суд зазначає, що в контексті вищенаведених законодавчих норм у співставленні їх із фактичними обставинами справи, постає питання про відповідність можливого рішення про видворення ОСОБА_2, положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно цієї статті, людині гарантується право на повагу до його приватного і сімейного життя. Водночас, це право не є абсолютним і може зазнавати втручання з боку держави, коли таке втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

34.Для визначення чи буде втручання законним, слід звернутись до положень чинного законодавства України, що визначають підстави та процедуру видворення. Відповідно до наведених вище норм статей 25, 26 Закону №3773, для іноземців, дії яких не суперечать інтересам національної безпеки України, охорони громадського порядку, охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, але які не можуть виконати обов'язок виїзду з України у звязку з відсутністю коштів, застосовується, в першу чергу, процедура добровільного повернення за сприяння міжнародних організацій та за співпраці центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції. На пріоритеті процедур добровільного виїзду наголошується і у вищенаведених витягах з документів ОСОБА_7 Європи.

35.Проте, представником позивача не надано жодних доказів на користь того, що відповідним державним органом вживались вказані вище заходи, залучались міжнародні організації з метою здійснення процедури добровільного повернення з України. Натомість, згідно поданим доказам, одразу після виявлення сімї ОСОБА_2, відповідний державний орган вживав заходи, що мали переважно каральний характер, як-то накладення адміністративного стягнення, винесення рішення про примусове повернення, ініціювання винесення аналогічного рішення виконавчим комітетом Ставищенської сільської ради. В той же час, згідно витребуваним судом, в межах офіційного дослідження обставин справи, відомостям зі Ставищенської сільської ради Брусилівського району та з Брусилівського відділення поліції Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області, відносно ОСОБА_2 та членів його сімї будь-яких скарг не надходило, до будь-яких видів відповідальності вони не притягувались. За таких обставин, суд приходить до висновку, що будь-якої нагальної загрози національним інтересам держави, громадському порядку, охороні здоровя та іншим законним правам і інтересам громадян України, ОСОБА_2 не створював і суду не зрозуміле відверте ворожа, каральна за змістом діяльність держави, замість вжиття передбачених законом процедур добровільного повернення.

36.Суд також звертає увагу, що згідно ст.30 Закону №3773, можливість винести постанову про примусове видворення у суду зявляється лише в разі наявності підстав вважати, що іноземець буде ухилятись від виконання рішення про примусове повернення. Однак, представник позивача не спростував твердження відповідача про його неможливість виїхати через відсутність достатніх коштів для придбання квитка. Суд звертає увагу, що коли ОСОБА_2 нарешті отримав можливість придбати квитки і намагався повернутись до ОСОБА_1 Республіки під час розгляду справи в суді, його виїзд був обмежений офіційними представниками державного органу в аеропорту «Бориспіль» без будь-яких офіційних пояснень, про що він повідомив суд і що не було жодним чином заперечено і спростовано представником Позивача. Подане при цьому ОСОБА_2 свідоцтво на повернення своєї дитини до країни належності, оформлене напередодні спроби виїзду, підтверджують його слова.

37.Суд бере до уваги також те, що будь-яких вимог щодо залишення території України членами сімї ОСОБА_2 з боку відповідних державних органів не предявлялось. Отже Позивач свідомо прагне розірвання сімейного звязку між відповідачем та членами його сімї, які залишаються в Україні без будь-яких заперечень з боку офіційних осіб держави. А відповідна поведінка державного органу, щодо перешкод у добровільному виїзді всіх членів сімї, при одночасному зверненні державного органу до суду з позовом про примусове видворення лише одного з них, викликає у суду подив.

38.Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відносини відповідача з членами його сімї, зокрема, двома дітьми, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

39.Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст.8 Конвенції в контексті застосування примусового видворення, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним.

40.Беручи до уваги наявні документальні відомості про відсутність асоціальних характеристик ОСОБА_9, про які зазначено вище, суд також мусить визнати, що таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

41.При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право відповідача, суд також мусить оцінити дотримання інтересів двох його малолітніх дітей, доля яких, враховуючи їх вік та становище матері, вочевидь, потрапляє в залежність від судового рішення щодо видворення їхнього батька. Стосовно цього доводу суд бере до уваги, що строк законного перебування відповідача в Україні закінчився через девяносто днів від дати його вїзду, тобто, 19 грудня 2015 року, про що вказує й сам Позивач у своєму позові. Водночас, друга дитина відповідача народилась майже через півтора року, 19.04.2017 р. в Україні. Весь цей час до відповідача та членів його сімї ніхто не предявляв вимог, повязаних з незаконним перебуванням на території України. В цьому контексті, суд також вважає за необхідне послатись на пункти 83, 84 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09), де зазначено, зокрема, що Європейський суд поділяє думку про те, що вислання заявниці матері двох дітей, з дворічною забороною на повторний вїзд, беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до дітей. З огляду на тривалий тісний звязок з матірю…, тривалого періоду, що сплинув до вжиття міграційними органами рішення про вислання з забороною на повторний вїзд, Європейський суд не переконаний в тому, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції. В цьому контексті також необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. Постанова ОСОБА_10 Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010). Таким чином, Европейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

42.На необхідності уникнення свавілля при вирішенні питання розділення сімей для виконання міграційних процедур, що суперечило б ст.17 наведеного вище Пакту про громадянські та політичні права, звертає увагу і Комітет ООН з прав людини у своїх справах «Хендрік Віната та ОСОБА_11 Ли проти Австралії» від 21.07.2001 р. (повідомлення №930/2000 п.7.2., 7.3), «ОСОБА_12 Бахтіярі проти Австралії» від 29.10.2003 р. (повідомлення №1069/2002, п.9.6).

43.Таким чином, втручання у право відповідача, передбачене ст.8 Конвенції, а також повязане з цим втручання в права та інтереси двох його дітей при здійсненні примусового видворення, вочевидь не є пропорційними легітимній меті забезпечення міграційної політики держави.

44.З огляду на вищенаведені обставини, суд приходить до висновку про необхідність відхилення позовних вимог про видворення ОСОБА_2, тому, керуючись ст. 2, 8, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Управління державної міграційної служби України в Житомирській області до громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 про примусове видворення - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя В.О. Руденко