Справа № 826/909/17
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/909/17 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

08 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника громадянина Узбекистану ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.12.2016 №607-16 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Узбекистану ОСОБА_3 звернувся до головного управління Державної міграційної служби в місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 05.04.2016 №26, в якій зазначено, що останній був змушений покинути країни свого походження - Узбекистан - з огляду на політичні та релігійні причини, а саме: висловлювання позивача проти влади та уряду, а також з огляду на регулярне відвідування мечеті, як мусульманином. У 2002 році засуджений до позбавлення волі на 8 років (посягання на конституційний устрій; виготовлення або розповсюдження матеріалів, які містять загрозу загальній безпеці та загальному порядку; створення, керівництво, участь у релігійних екстремістських, сепаратистських та інших заборонених організаціях), що не відповідально дійсності, за твердженням позивача. У 2006 року вирішив покинути Узбекистан у зв'язку з подіями в Андижане, оскільки позивач не відчував себе у безпеці, а також не міг вільно сповідувати власну релігію. Виїхав у Росію, де звернувся за захистом, де йому було відмовлено. Крім того, згідно з наведеною у заяві-анкеті інформацією, позивач довідався, що знаходиться у розшуку в Узбекистані (виготовлення або розповсюдження матеріалів, які містять загрозу загальній безпеці та загальному порядку; створення, керівництво, участь у релігійних екстремістських, сепаратистських та інших заборонених організаціях).

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 25.04.2016 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийнято наказ від 25.04.2016 №262 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_3".

Наказом головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 29.06.2016 №355 на підставі подання продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Узбекистану ОСОБА_3.

Надалі, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 25.07.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який листом Державної міграційної служби України від 06.09.2016 №8.5/5614-16 направлено на доопрацювання.

На підставі вказаного, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.09.2016, який листом Державної міграційної служби України від 11.11.2016 №8.5/7232-16 направлено на доопрацювання.

З урахуванням викладеного, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.11.2016.

На підставі вказаного, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 02.12.2016 №607-16.

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні вказаного позову виходив з того, що у позивача відсутні підстави, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Республіки Узбекистан, народився у Андижанській області, Шахраханському районі, в с. Назар-Махрам, одружений, має двох неповнолітніх дітей, які перебувають у країні походження, за віросповіданням - іслам.

05.04.2016 року позивач звернувся до ГУДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України надавши паспорт громадянина Республіки Узбекистан НОМЕР_1.

В заяві-анкеті від 05.04.2016 року позивач повідомив, що у 2006 році був змушений покинути країну походження через релігійні та політичні переконання. Також, іноземець зазначив, що звертався за захистом до Російської Федерації де йому було відмовлено, тому в подальшому вирішив прибути в Україну та звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України.

Завдяки інформації по країні походження, яка розміщена у відкритих інформаційних інтернет джерелах стає очевидним, що у цілому релігійна ситуація у Республіці Узбекистан є досить стабільною, та переважна більшість населення країни віросповідає релігію ісламу за течією «суніт», тобто релігію прихильником якої є позивач.

Отже, зважаючи на встановлення факту релігійної стабільності у Республіці Узбекистан та факту вірування переважної кількості населення у релігію ісламу за течією «суніт», слід вважати доводи позивача, щодо наявності релігійного переслідування у Республіці Узбекистан спростованими.

Також колегія суддів звертає увагу, що під час співбесід від 21.04.2016 року, від 25.05.2016 року, та від 22.09.2016 року ОСОБА_3 зазначав, що вибув з країни походження з метою працевлаштування.

В тім, під час співбесіди 22.09.2016 року ОСОБА_3 зазначив, що прибув до Російської Федерації 01.08.2009 року у зв'язку з подіями, які відбувалися в місті Андижан у 2005 році.

З відкритих інформаційних інтернет джерел вбачається, що в Узбекистані, а саме у місті Андижан 13.05.2005 року між жителями міста та урядом виник конфлікт, під час якого урядові війська відкрили вогонь по учасникам мітингу з метою його ліквідації.

У зв'язку з тим, що події у місті Андижані відбувалися у 2005 році, а позивач прибув до Російської Федерації у 2009 році, під час співбесіди заявнику було задано питання: «Чому Він пов'язує свій виїзд з Узбекистану з подіями, які відбувалися в м. Андижані?», на що позивач відповів: «Що не пов'язує свій виїзд з Узбекистану з подіями, які відбувалися в м. Андижані», тобто позивач ОСОБА_3 особисто спростував повідомлену у заяві-анкеті одну з головних причин виїзду з країни походження.

Також під час проведення співбесіди 22.09.2016 року іноземець повідомив, що після прибуття до Російської Федерації почав активно займатися правозахисною та блогерською діяльністю, яка полягала у співпраці з правозахисними організаціями (назви яких позивач зазначити не зміг), створенні віртуальних виборів президента Узбекистану у 2014 році, написанні статей, анекдотів, віршів, які критикували уряд та безпосередньо президента Узбекистану Карімова. Однак, вказана діяльність позивачем не була доведена, адже позивач не зміг підтвердити таку діяльність ґрунтовними фактами, такими як: надання публікацій вказаних статей, віршів, та не зміг навести жодної цитати статей автором, яких він є.

Під час співбесіди 22.09.2016 року позивачу було надано питання: «Як саме Він висловлював свої політичні погляди під час проживання у Російській Федерації», на що позивач відповів: «Що ніяк, і приїхав працювати».

Таким чином, позивач кожного разу надавав суперечливу інформацію.

В подальшому позивач стверджував, що за його політичні погляди та відповідні висловлювання влада Республіки Узбекистан здійснювала відносно нього політичний тиск, який супроводжувався штучно порушеною кримінальною справою за ч.3 ст.244-1 КК Республіки Узбекистан (виготовлення, зберігання, розповсюдження або демонстрація матеріалів, які містять загрозу громадській безпеці та громадському порядку) та за ч. 1 ст.244-2 (створення, керівництво, участь у релігійних екстремістських, сепаратистських або інших заборонених організаціях).

В керівництві УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженців вказується, що тяжкий злочин слід вважати неполітичним в тому випадку, якщо даний злочин скоєно з інших мотивів (наприклад, особисті обставини або вигода). При відсутності чіткого зв'язку між злочином і заявленою політичною метою, або коли дане діяння непропорційно такій меті, можна зробити висновок про переважання неполітичних мотивів злочину.

Важливими факторами при оцінці політичного характеру злочину є мотивація, обставини, методи і відповідність його цілям. Той факт, що конкретний злочин в договорі про видачу визначений як неполітичний, є важливим, але не вирішальним фактором.

На основі дослідження відомостей, повідомлених заявником у заяві-анкеті та у ході проведення співбесід, щодо політичного аспекту обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань, треба зазначити, що відповідно до пункту 80 Керівництва, яке тлумачить положення Конвенції 1951 року, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач має довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

Як свідчать матеріали справи, позивач під час розгляду заяви не зміг довести факту існування чіткого зв'язку між злочином який йому інкримінується правоохоронними органами Республіки Узбекистан, і заявленою політичною складовою переслідувань, або коли відповідне діяння неспіврозмірне його заявленій політичній меті, так звані неполітичні мотиви переважають.

Якщо кримінальне переслідування позивача дійсно має місце бути, то з наведеного слідує, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Республіки Узбекистан.

Зазначені причини небажання повертатися позивача не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Відповідно п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала.

З урахуванням викладеного вбачається, що під час співбесід позивач не надав ґрунтовних та об'єктивних підтверджень щодо активного релігійного життя на території Узбекистану, яке призвело до кримінального переслідування останнього. За твердженням відповідача, під час моніторингу відкритих інформаційних Інтернет джерел не було знайдено інформації, яка б підтверджувала участь позивача у будь-яких протестних акціях, маршах або інших заходах, спрямованих на критику діючого уряду Узбекистану.

Отже, позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

Вказане у сукупності ставить під сумнів можливе переслідування позивача чи погрози на його адресу в країні походження.

Крім того, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що протягом останніх років позивач постійно проживав на території третьої безпечної країни - Російської Федерації, - де подав заяву з метою отримання захисту, проте, отримавши спершу тимчасовий захист, на четвертий рік отримав відмову у продовженні такого захисту.

У той же час, відповідно до пункту 22 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

За таких обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України від 02.12.2016 №607-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст.86 КАС України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст.200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника громадянина Узбекистану ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 13.06.2017.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.