Справа № 804/6932/16
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 червня 2017 року справа № 804/6932/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гімона М.М.

суддів: Олефіренко Н.А. Чумака С. Ю.

за участю секретаря судового засідання: Федосєєвої Ю.В.,

за участю представника позивача Зеркіна А.С. представника відповідача Тулянцевої В.А., розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року по справі № 804/6932/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування припису, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» звернулося до суду з позовом про скасування припису Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 177/4.7-03 від 15.09.2016 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано пункти 2, 3 та 4 припису Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 15.09.2016 року № 177/4.7-03. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вважаючи вказане рішення таким, що винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати і постановити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги її заявник посилається на те, що позивачем було допущено порушення норм трудового законодавства щодо зазначення в наказі про надання відпустки неіснуючого виду відпустки, надання працівникові відпустки без збереження заробітної плати загальною тривалістю більше ніж передбачено законом та не зазначення в табелях обліку використання робочого часу відпрацьованих робітником годин у святкові та вихідні дні, у вечірні та нічні години. За таких обставин вказує на правомірність винесення на адресу позивача оскаржуваного припису, який направлений на усунення цих порушень та недопущення їх в майбутньому.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду залишити в силі.

Представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги та просили скасувати постанову суду.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах апеляційної скарги, вважає, що останню необхідно задовольнити частково, постанову скасувати в частині та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що в період з 23.08.2016 року по 12.09.2016 року посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області було проведено планову перевірку дотримання ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За результатами перевірки 12.09.2016 року складено акт № 344/4.7-03 від 12.09.2016 року (а.с. 9-23).

У зв'язку з встановленням порушень вимог чинного трудового законодавства, 15.09.2016 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області видано припис № 177/4.7-03, яким зобов'язано Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» усунути порушення до 12.10.2016 року, а саме:

1. У виконання вимог до форми наказу №П-3, затвердженою наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року № 489 забезпечити в наказах про надання відпусток працівникам внесення дати видання наказу;

2. У виконання вимог ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» забезпечити в наказах про надання щорічних відпусток визначення видів відпусток (надати документи про проведеній роботі);

3. У виконання вимог ч. 2 ст. 84 КЗпП України та ст. 26 Закону України «Про відпустки» забезпечити надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати встановленої тривалості;

4. у виконання вимог ч. 1 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» забезпечити в табелях обліку використання робочого часу зазначення фактично відпрацьованих робітниками годин у святкові та вихідні дня, у вечірні та нічні години, ін.

Не погоджуючись з приписом № 177/4.7-03, позивач оскаржив його до суду, правомірність винесення якого і є предметом розгляду у даній справі.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 2 припису підлягає скасуванню, оскільки неправильне зазначення види відпустки було виявлено в одному наказі, не носить систематичний характер, та може вважатися опискою. Також зазначено, що пункт 3 припису підлягає скасуванню, оскільки при наданні відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_3 порушень не було. Крім того, зазначено, що типова форма табелю обліку використання робочого часу не є обов'язковою та може бути змінена підприємством.

В частині відмови в задоволенні позову постанова суду не оскаржується.

Колегія суддів апеляційної інстанції лише частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стосовно пункту 2 оскаржуваного припису колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом (розпорядженням) про надання відпустки (без номеру документа, без дати складання документа) надана відпустка «робоча» (дослівно) на 14 календарних днів та додаткова на 7 календарних днів (всього на 21 календарних днів) з 04 серпня 2016 по 25 серпня 2016 ОСОБА_4 (таб. №36029804) за робочий рік з 16.07.2015 р. по 15.07.2016р. (а.с. 86).

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки:

основна відпустка (стаття 6 цього Закону);

додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);

додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);

інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням (статті 13 , 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки:

відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону);

відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);

відпустка у зв'язку з усиновленням дитини (стаття 18 -1 цього Закону);

додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Оскільки нормами чинного законодавства не передбачено такого виду відпустки як «робоча», а доказів установлення такого виду відпустки колективним договором, угодою або трудовим договором позивачем не надано, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність порушення позивачем ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про відпустки», що є підставою для винесення пункту 2 оскаржуваного припису.

При цьому, слід зазначити, що доводи позивача про те, що помилки в наказі про надання відпустки ОСОБА_4 є механічною опискою не можуть бути підставою для скасування припису, оскільки така помилка мала місце, була встановлена контролюючим органом яким і внесено припис задля її усунення та недопущення в майбутньому належного виконання позивачем вимог законодавства про працю.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про скасування пункту 2 припису Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 15.09.2016 року № 177/4.7-03.

Стосовно пункту 3 оскаржуваного припису колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття пункту 3 оскаржуваного припису стало надання ОСОБА_3 відпустки без збереження заробітної плати більше 15 календарних днів на рік. Як зазначено в акті перевірки, ОСОБА_3 у 2016 році були надані відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами на 18 календарних днів: згідно розпорядження №251 від 28.01.2016 року на 15 календарних з 28.01.2016 по 11.02.2016 року; згідно розпорядження №526 від 01.03.2016 року на 03.03.2016 року - 1 календарний день; згідно розпорядження №1623 від 07.06.2016 року на 08.06.2016 року - на 1 календарний день; згідно розпорядження №1651 від 21.06.2016 року на 20.06.2016 року - на 1 календарний день.

Зазначені обставини, на думку відповідача свідчать про порушення вимог ч. 2 ст. 84 КЗпП України та ст. 26 Закону України «Про відпустки».

Апеляційний суд вважає безпідставними такі висновки відповідача з огляду на наступне.

Статтею 25 Закону України «Про відпустки» визначено перелік обставин які є підставою для надання відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника в обов'язковому порядку.

Такими обставинами, окрім іншого є: смерть рідних по крові або по шлюбу: чоловіка (дружини), батьків (вітчима, мачухи), дитини (пасинка, падчірки), братів, сестер - тривалістю до 7 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; інших рідних - тривалістю до 3 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; необхідність догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів (пункти 9, 10 ст. 25 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

З аналізу даних норм права вбачається, що ст. 25 Закону України «Про відпустки» передбачає обставини за яких роботодавець зобов'язаний надати працівникові відпустку без збереження заробітної плати. В свою чергу, ст. 26 Закону передбачено можливість отримання працівником відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін. При цьому це є різними видами відпусток без збереження заробітної плати за ознакою підстав їх надання.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 була надана відпустка без збереження заробітної плати тривалістю 15 днів для догляду за хворою матір'ю, а також 1 день відпустки у зв'язку зі смертю матері, за його заявами (а.с. 33, 35) тобто, відповідно до ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Тривалість зазначених відпусток не перевищувала встановлені ст. 25 Закону України «Про відпустки» обмеження.

Також ОСОБА_3 було надано 2 дні відпустки без збереження заробітної плати, за його заявами від 07.06.2016 року та від 20.06.2016 року (а.с. 29, 31). Оскільки зазначені заяви не містять посилань на підстави передбачені ст. 25 Закону України «Про відпустки» колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ці два дні відпустки було надано за сімейними обставинами згідно норм ст. 26 Закону України «Про відпустки».

Слід зазначити, що поняття «сімейні обставини» визначені у ст. 26 Закону України «Про відпустки» не охоплює обставини зазначені у ст. 25 Закону.

Таким чином, при розрахунку загальної тривалості відпустки без збереження заробітної плати відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» непотрібно враховувати відпустки надані за нормами ст. 25 Закону. При цьому Закон обмежує п'ятнадцятиденним строком не сукупну тривалість відпусток без збереження заробітної плати за обома статтями, а відпустки, що надаються на підставі ст. 26 Закону України «Про відпустки».

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відпустка без збереження заробітної плати у зв'язку із сімейними обставинами була надана ОСОБА_3 у відповідності до вимог ч. 2 ст. 84 КЗпП України та ст. 26 Закону України «Про відпустки», тому пункт 3 Припису № 177/4.7-03 від 15.09.2016 року підлягає скасуванню як безпідставний.

Також, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про скасування пункту 4 Припису № 177/4.7-03 від 15.09.2016 року з огляду на наступне.

Наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року за № 489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" затверджено та введено в дію з 1 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, зокрема форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу».

Вказаний наказ виданий з метою подальшого вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати, відповідно до статей 4, 14, 18 Закону України «Про державну статистику», враховуючи положення статей 80, 81, 95 Цивільного кодексу України, частини восьмої статті 19 та статті 55 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 3 Методологічних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 квітня 2006 року № 138 при підсумованому обліку робочого часу робота працівників регулюється графіками роботи (змінності), які розробляються роботодавцем і погоджуються з виборним органом первинної профспілкової організації, а в разі його відсутності можуть бути передбачені в колективному договорі. Графіки роботи (змінності) розробляються таким чином, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин, передбаченого статтею 50 та 51 Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини 2 статті 30 «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Також слід зазначити, що згідно листа Державної служби статистики України від 12.01.2012 року за № 9/4-10/9 «Щодо заповнення табеля обліку використання робочого часу», типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування (про що безпосередньо вказано і у самому наказі Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року за № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці») і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці. На практиці табель використовується також для інших цілей, тому підприємство при необхідності має право застосовувати й іншу форму табеля, але при цьому обов'язковим для респондентів є наявність первинного обліку показників щодо використання робочого часу, явок та неявок працівників, які визначено формами державних статистичних спостережень з праці.

Під час розгляду справи належними письмовими доказами підтверджено ведення ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» достовірного обліку виконуваної працівниками роботи згідно табелів, де зазначено прізвище, ім'я та по батькові працівників, їх посади, кількість відпрацьованих годин, а також сумарну кількість відпрацьованих днів та годин (а.с. 80-84), що, в свою чергу, спростовує твердження Головного управління держпраці у Дніпропетровській області про порушення позивачем вимог частини 1 статті 30 Закону України «Про оплату праці».

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Оскільки табель обліку робочого часу не містить та не повинен містити даних перелічених у ч. 1 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», колегія суддів вважає безпідставним посилання у пункті 4 оскаржуваного припису на норм ч. 1 ст. 30 цього Закону.

Отже, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції стосовно пунктів 3 та 4 припису є законними та обґрунтованими, але висновки щодо правомірності пункту 2 припису не відповідають встановленим у справі обставинам, тому наявні підстави для скасування судового рішення в цій частині через її неправильне вирішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року по справі № 804/6932/16 скасувати в частині скасування пункту 2 припису Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 15.09.2016 року № 177/4.7-03 і у задоволенні позовних вимог в частині скасування пункту 2 припису Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 15.09.2016 року - відмовити.

В решті постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року по справі № 804/6932/16 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня її складення в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 08 червня 2017 року.

Головуючий: М.М.Гімон

Суддя: Н.А. Олефіренко

Суддя: С.Ю. Чумак