Справа № 569/2950/17
Суддя: Ковальов І.М.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/2950/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року Рівненський міський суд

під головуванням судді Ковальова І.М.

при секретарі Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області, третя особа військова прокуратура Рівненського гарнізону Західного регіону України про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області, третя особа військова прокуратура Рівненського гарнізону Західного регіону України про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії звернувся ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять суд їх задоволити та визнати протиправними дії посадових осіб Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 пенсії у розмірі 17 334,81 грн., визначеному після проведення ГУПФ України в Рівненській області її перерахунку в серпні 2016 року; зобовязати Головне управління пенсійного фонду України в Рівненській області проводити виплату ОСОБА_1 пенсії у розмірі 17 334,81 грн. починаючи з 20 грудня 2016 року.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених в письмових запереченнях на адміністративний позов.

В судовому засіданні представник третьої особи військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України заявлені позовні вимоги позивача повністю підтримав та просить суд їх задоволити з підстав викладених у відзиві на адміністративний позов.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 2006 року позивач ОСОБА_1 перебуває на пенсії за вислугою років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року.

В серпні 2016 року позивач звернувся з письмовою заявою до Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області з проханням провести перерахунок виплачуваної йому пенсії і проводити її виплати на підставі довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії №259 від 15 червня 2016 року виданої Військовою прокуратурою західного регіону України щодо зміни розміру пенсійного забезпечення для ОСОБА_1, відповідно до постанови кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №763 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505».

За результатами звернення позивача та на підставі довідки №259 від 15 червня 2016 року виданої військовою прокуратурою Західного регіону України, Головним управлінням пенсійного фонду України в Рівненській області було здійснено перерахунок розміру виплачуваної позивачу пенсії, який склав 17 334,81 грн. Однак одночасно позивачу було відмовлено у виплаті пенсії у розмірі, визначеному після проведення ГУ ПФ України в Рівненській області її перерахунку на підставі ч.5 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», відповідно до якої тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною. Індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 грн.

28 грудня 2016 року позивач повторно звернувся до відповідача з питанням виплати йому пенсії у передбаченому за результатами перерахунку розмірі, враховуючи зміни, які відбулися в законодавстві України, а саме у звязку з винесенням 20 грудня 2016 року Конституційним Судом України рішення №7-рп/2016 у справі №1-38/2016 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, а деяких інших осіб», відповідно до якого було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ зі змінами, а саме: частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії. Встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.

Поряд з тим, відповідно до пункту 2 резолютивної частини зазначеного вище рішення, положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб,звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України цього рішення, тобто з 20 грудня 2016 року.

Крім того, рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Однак, відповідач своїм листом від 24 січня 2017 року відмовив проводити виплати пенсії позивачу у передбаченому за результатами перерахунку розмірі, посилаючись на ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668 та на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-УІІІ.

Дані дії посадових осіб ГУПФ України в Рівненській області є протиправними та обмежують конституційні права позивача, оскільки військовослужбовець, якому пенсію було призначено відповідно до Закону №2262-ХІІ використовуючи своє конституційне право на працю, гарантоване ст.43 Конституції України не може бути при цьому позбавлений права на соціальний захист, як військовослужбовця, включаючи право на отримання пенсії. У тому числі коли таке обмеження носить тимчасовий характер.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Застосування відповідачем норм, які обмежують конституційні права на соціальне забезпечення, є прямим порушенням Конституції України, Європейської соціальної Хартії (ратифікованої Україною), Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Протоколів до неї та принципів верховенства права і законності.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень, в тому числі органів державної влади.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо гарантується на підставі Конституції України.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною радою України або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституція України має вищу юридичну силу, а Закон та інші нормативно-правові акти повинні прийматися на підставі Конституції України та повинні відповідати їй. Водночас, із цим наведеною нормою Конституції України передбачено, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантовано.

Пунктом 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сум»ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров»я; екологічної безпеки.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав свобод.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України.

Відповідно до ч.1 ст.1 ст.9 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України.

В абзаці 3 пункту 4, абзацах другому, третьому пункту 7 мотивувальної частини свого рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп Конституційний суд України зазначив, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають з змістом статей 1,3,6 (частина друга), 8,19 (часина друга), 22,23,24 (частина перша) основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і повязану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, що б учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Конституційний суд України в рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп зазначив, що в Україні, як соціальній, правовій державі, політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини, як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров»я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обовязком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямо дії норм Конституції України, а повноваження у встановлених Основним законом Україні межах і відповідно до законів.

Відповідно до пунктів 4,23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» №137-У 14 вересня 2006 року, усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до Розділу ІІ Конституції України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод людини і громадянина, та це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням і забезпечується частиною другою та частиною третьою статті 22 Конституції України, згідно яких конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Аналізуючи категорію «звуження змісту прав і свобод» Конституційний суд України в мотивувальній частині свого рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) констатував: «Зміст прав і свобод людини це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірювальних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики» (абзац пятий, шостий пункту 4).

Крім того, Конституційний суд України в своєму рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 (Справа про постійне користування земельними ділянками) розяснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняттями змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому, Конституційний суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного з прав в жодному разі не може бути порушена».

Отже, визнання нормативно-правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дій, внесення до ним змін і доповнень стосовно зазначених у них прав і свобод людини і громадянина Конституційний суд України вважає скасування або обмеженням цих прав і свобод.

Частиною другою статі 8 КАС України передбачено що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (пункт 1), Україна визнала обовязковою юрисдикцією Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Європейський суд з прав людини ще в 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви №6849/7 від 16 грудня 1974 року) сформулював позицію щодо права власності громадянина на пенсію. Зокрема, у рішенні суду було зазначено, що у звязку зі сплатою обовязкових внесків до пенсійного фонду виникає право власності на пенсію щодо весен ох частини до цього фонду, а як наслідок і на підвищення розміру пенсійної виплати внаслідок її перерахунку.

Згідно змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймі «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Neviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с.21 п.31; пункт 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених Європейським судом х прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймі законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення від 2 березня 2005 року Європейського суду з прав людини MALTZAN and Others v. Germany). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної ради України від 21 травня 2015 року №462-УІІІ «Про Заяву Верховної ради України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» (Постанова №462-УІІІ) схвалено заяву Верховної ради України про відступ від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті2, статями 9,12,14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5,6,8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією російських окупаційний військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме розміру щомісячної пенсії, повинна застосовуватися в Україні.

Таким чином, статтю 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу. А тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини встановив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірним очікувань» у розумінні практики Європейського суду з прав людини є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права, як прямого гарантованого, так і опосередкованого, у разі, якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Оскільки із заробітної плати позивача роботодавцями постійно утримувалися та сплачувалися до пенсійного фонду України страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, тому. На переконання суду, дії відповідача є прямим втручанням у його право на мирне володіння особистим майном (пенсією), яка повинна бути перерахована, в тому числі через великий рівень інфляції.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобовязань порушує принцип соціальної, правової держави». А встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Також Конституційний суд України у рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 чітко визначив критерій, за якими можливо встановити чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Як зазначено в пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як вказано у статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого рішення нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що діями відповідача порушено право позивача на соціальний захист гарантований статтями 22,46,58 Конституції України, статями 1,14 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вищезазначеного чинного законодавства.

Згідно ст.45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» - перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п'ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Як встановлено в судовому засіданні позивач звернувся до відповідача з заявою та усіма необхідними документами про перерахунок пенсії 28 грудня 2016 року, тому перерахунок має бути зроблений з першого числа наступного місяця, тобто з 01 січня 2017 року, а не з 20 грудня 2016 року як просить позивач.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,17,18,71,160-162,186 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області, третя особа військова прокуратура Рівненського гарнізону Західного регіону України про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії задоволити частково.

Визнати протиправними дії посадових осіб Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 пенсії у розмірі 17 334,81 грн., визначеному після проведення ГУПФ України в Рівненській області її перерахунку в серпні 2016 року.

Зобовязати Головне управління пенсійного фонду України в Рівненській області проводити виплату ОСОБА_1 пенсії у розмірі 17 334,81 грн. починаючи з 01 січня 2017 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обовязки.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Житомирського апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий :