Справа № 815/3109/16
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3109/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Дейнеги С.Є.,

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, перекладача ОСОБА_5, представника відповідача/апелянта ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

29 червня 2016 року ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №189-16 від 05.04.2016 року про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що 22.06.2016 року громадянином ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3 отримано від Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області повідомлення №180 від 26.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України №189-16 від 05.04.2016 року. На думку позивача ОСОБА_9 міграційна служба України не прийняла до уваги реальні побоювання ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності до ОСОБА_7. Оскільки у випадку повернення ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до ОСОБА_7 його життю та свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Позивач вважає незаконним та необґрунтованим рішення ДМС України №189-16 від 05.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо нього не виявлено компрометуючої інформації, у звязку з чим звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 задоволений частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №189-16 від 05.04.2016 року про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобовязано ОСОБА_9 міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в частині визнання громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_9 міграційна служба України подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, перекладача ОСОБА_5, представника відповідача/апелянта ОСОБА_6, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_10 Арабської Республіки, місце народження місто Латакія ОСОБА_7, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-алавіт, має середню освіту, яку здобув, навчаючись у школах «ОСОБА_11 Азма» та «Жуль Джамаль» (м. Латакія) в період з 1991-2003 роки, неодружений.

В останнє позивач вибув з ОСОБА_7 (м. Латакія) на початку 2013 року легковим автомобілем до м. Бейрут (Ліван), де перебував 2,5 місяці, після чого 02.03.2013 року вибув повітряним шляхом до України, авіарейс Бейрут-Одеса, на підставі національного паспорта №002912561 та візи типу «С» №Y05635855.

07.03.2014 року позивач звернувся до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні до органу міграції позивач зазначив, що в ОСОБА_7 відбуваються військові дії, знаходитись там майже неможливо, саме в м. Латакія дуже важко, постійні вбивства та крадіж людей. Окрім війни в ОСОБА_7 зявилось дуже багато бандитських угрупувань, які викрадають людей з метою викупу, займаються мародерством. У м. Латакія постійні проблеми з постачанням питної води та електропостачанням. Під час війни було вбито його двоюрідного брата ОСОБА_12 Катеб. Після вбивства брата позивач був дуже наляканий та виїхав до Лівану де знайшов роботу, але працювати в чужій країні дуже важко, тому був змушений через відсутність коштів повертатися назад до ОСОБА_7. Під час проживання в ОСОБА_7 йому дзвонили невідомі люди та погрожували, що вбють, якщо він не сплатить кошти. Надалі знаходитись в ОСОБА_7 йому було небезпечно, в звязку з чим він просить надати йому захист в Україні.

За результатами розгляду заяви позивача та проведеної співбесіди 09.03.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2014OD0042, згідно з яким рекомендовано відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності (а.с. 132-142).

Рішенням ДМС України від 05 квітня 2016 року №189-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с. 79-80).

22.06.2016 року позивач отримав повідомлення №180 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 12).

Задовольняючи частково адміністративний позов ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується апеляційний суд.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно частини 5 статті 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач ДМС України відповідно до Положення про ОСОБА_9 міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року (далі Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п. 7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні Управління (Управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Надаючи оцінку рішенню ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 09.03.2016 року №2014OD0042 на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення відповідача, суд першої інстанції вірно зазначив, що висновок по справі в частині, щодо відсутності обєктивних підстав вважати позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань є правомірним.

Оцінюючи обставини вїзду позивача до України, відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, тривалого часу перебування в Україні без відповідного звернення за захистом, відсутності доказів переслідувань позивача у ОСОБА_7. При цьому, відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача Арабській ОСОБА_10 Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні. Однак суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що висновок, який покладений в основу оскаржуваного рішення, здійснений без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Так, виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. ОСОБА_5 під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до розяснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Станом на час прийняття відповідачем рішення №189-16 від 05.04.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано в звязку з проведенням постійних бойових дій у ОСОБА_7 з березня 2011 року ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_7 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби. Отже, ситуації в ОСОБА_7 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року №3.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що, оскільки в країні походження позивача іде громадянська війна, то наведений вище висновок Європейського суду з прав людини підлягає застосуванню до осіб, що покидають ОСОБА_10 Арабську Республіку.

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН від листопада 2015 року, майже всі райони ОСОБА_7 охопленні насильством, яке розгортається між різними учасниками конфліктів, які часткового накладаються один на одного, і в які все в більшій мірі долучаються різні регіональні та міжнародні фактори. Оскільки міжнародні зусилля по закінченню конфлікту в ОСОБА_7 результатів до цього часу не дали, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, втому числі ріст числа жертв серед громадського населення, масштабне переселення людей в середині країни та за її межі, а також безпрецедентний за масштабом гуманітарний криз.

Також, в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що покинули ОСОБА_10 Арабську Республіку (редакція ІV від 15.11.2015 року, пункт 5) зазначено, що численні антиурядові озброєні групи - з різними ідеологічними та політичними поглядами і що примикають до постійно мінливих альянсів - діють переважно в південних провінціях Дераа і Ель-Кунейтра, провінції ОСОБА_14, на півночі провінції ОСОБА_6, в сільській місцевості провінції Латакія. Як повідомляється, антиурядові озброєні групи досягли помітних тактичних успіхів в діях проти урядових сил в провінціях Дераа, Алеппо і Ідліб, зокрема, в кінці березня 2015 року вони повністю взяли під свій контроль центр провінції Ідліб. Крім того, антиурядові озброєні групи продовжують періодично вступати в сутички з ИГИШ в сільській місцевості провінції Алеппо і в південному регіоні провінції ОСОБА_14. Фронт «Ан-Нусра» (ФАН), за повідомленнями, грає домінуючу роль серед антиурядових збройних груп і прагне нав'язати свою екстремістську ідеологію общинам.

Відповідно до п. 7 Рекомендацій УВКБ ООН (редакція ІV від 15.11.2015 року) кількість осіб, загиблих в результаті конфлікту з його початку в 2011 році, оцінюється від 145 до більш ніж 250 тис. чоловік. Найбільша кількість загиблих серед чоловіків (як бойовиків так і громадянського населення). Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я призвело до тисяч смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, та захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, згідно повідомлень, безпосередньо в результаті конфлікту сотні тисяч людей одержали поранення, які часто приводять до довготривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сімї, вимушеного переміщення і поневірянь.

Конфлікт в ОСОБА_7 триває вже п'ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше, швидко погіршується. Загальна кількість осіб, які потребують гуманітарної допомоги в ОСОБА_7 досягло 13,5 млн. осіб (тоді як в лютому їх було 12,2 млн.). Хоча конфліктом порушена вся територія ОСОБА_7, більшість осіб, які потребують допомоги, зосереджено в провінціях Алеппо, ОСОБА_14 і Ідліб. За оцінками, на кінець 2014 року понад чотири з кожних п'яти сирійців жили в бідності, при цьому майже 65 відсотків - в крайній бідності, маючи можливість забезпечити себе лише самими основними продовольчими і непродовольчими товарами, необхідними для виживання їх сімей. 30 відсотків населення, як встановлено, живе в крайній убогості: сім'ї не можуть навіть забезпечити нагальні потреби в їжі, а ті, що живуть в районах конфлікту, стикаються з проблемами голоду, недоїдання і виснаження.

Враховуючи ситуацію, УВБК ООО, як і раніше, закликає всі держави забезпечити доступ на свою територію і право шукати притулку громадянським особам, які залишають ОСОБА_7 (п. 34 редакції від листопада 2015 року).

Відповідно до п. 44 Рекомендацій УВБК ООН від листопада 2015 року, враховуючи посилення актуальності даного питання на фоні триваючої кризи з біженцями в регіоні та за його межами, УВБК ООН повторює свій заклик державам, які не є сусідами ОСОБА_7, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності і поділу відповідальності за захист сирійських біженців. Крім такої необхідної солідарності у формі подальших фінансових та інших вкладів у справу допомоги уражених кризою країнам регіону з метою задоволення гуманітарних потреб і невідкладних потреб розвитку регіону, слід значно розширити для сирійців правові можливості набуття безпеки і отримання захисту.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Водночас зазначені позивачем факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_7, як конвенційний біженець. Адже позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні відсутні доводи, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача до ОСОБА_7. При цьому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Судом першої інстанції також вірно взяті до уваги доводи позивача стосовно того, що у разі повернення до ОСОБА_7, він може стати жертвою свавільного насильства та може підлягати примусовому призову до армії або бути примусово рекрутованим з боку повстанців, оскільки, відповідно до п. 28 Рекомендації УВКБ до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у ОСОБА_7, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.

Відмовляючи позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем/апелянтом не були враховані, всебічно розглянуті та обєктивно оцінені відомості по ситуації в ОСОБА_7. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_7, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Отже, колегія суддів відхиляє як безпідставне твердження апелянта про відсутність умов, необхідних для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 року №1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято без повного та обєктивного аналізу ситуації в країні походження позивача, воно підлягає скасуванню із зобовязанням ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в частині визнання ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування вказаного рішення.

Підсумовуючи усе викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга Державної міграційної служби України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2016 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов