Справа № 2-а-6500/09/1470
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2011-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2011 р.Справа № 2-а-6500/09/1470

Категорія:9.2.1Головуючий в 1 інстанції: Мавродієва М.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Потапчука В.О.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва, Державної податкової адміністрації у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2010 року по справі за адміністративним позовом Приватного підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва, Державної податкової адміністрації у Миколаївській області про визнання неправомірними дій ДПА у Миколаївській області при проведенні перевірки позивача 28.07.2009 та визнання нечинним акту перевірки №0814/14/00/23/НОМЕР_1 від 28.07.2009; визнання неправомірними та скасування рішень ДПІ у Заводському районі № від 12.08.2009 та № від 12.08.2009, -

В С Т А Н О В И Л А :

ПП ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва, ДПА у Миколаївській області та згідно із зміненими позовними вимогами просила визнати неправомірними дії ДПА у Миколаївській області при проведенні перевірки позивача 28.07.2009 та визнати нечинним акт перевірки №0814/14/00/23/НОМЕР_1 від 28.07.2009: визнати неправомірними та скасувати рішення ДПІ у Заводському районі № від 12.08.2009 та № від 12.08.2009.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2010 року задоволено частково адміністративний позов. Визнано неправомірним та скасовано рішення № від 12.08.2009, винесене Державною податковою інспекцією в Заводському районі ОСОБА_3, в частині застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій розмірі 16190,0 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції , ДПІ та ДПА подали апеляційну скаргу, згідно якої просили скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони були сповіщені належним чином про час і місце судового засідання: ДПІ у Заводському районі м. Миколаєва та ДПА у Миколаївській області сповіщені згідно поштових повідомлень (а.с.242, 243), представники до суду не прибули та причини неявки суду не повідомили; ПП ОСОБА_2 повідомлена виключними засобами звязку, на підставі ст. 38 КАС України, згідно телефонограми (а.с.244), представники до суду не прибули та причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів з огляду на зазначене, а також враховуючи те що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, - дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції залишає її без змін, якщо визнає, що судом першої інстанції ухвалене рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.07.2009 працівниками ДПА у Миколаївській області була здійснена планова перевірка з питань дотриманням порядку проведення розрахунків за товари (послуги), вимог з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів і ліцензій господарської одиниці позивача «бар Софія», який розташований за адресою пров.Курортний, 24-Б, с.Коблево, Березанський район, Миколаївська область та належить ПП ОСОБА_2А, про що складено акт перевірки, яким встановлено порушення приписів ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»від 06.07.1995 №265/95-ВР та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637.

Щодо вимог позивача про визнання нечинним акту перевірки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що акти перевірок не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, не спричиняють будь-яких прав та обов'язків осіб чи суб'єктів владних повноважень, а отже не породжують правовідносин, що можуть бути предметом спору. Оскаржуваний позивачем акт перевірки від 28.07.2009 не є рішенням суб'єкта владних повноважень, яке підпадає під компетенцію адміністративних судів при вирішенні справ адміністративної юрисдикції, а є письмовою фіксацією подій працівників податкового органу - інспекторів. Викладені в акті обставини можуть бути лише підставою для вжиття відповідачем відповідних заходів, а саме прийняття рішень про застосування фінансових санкцій.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що вимога про скасування акту перевірки задоволенню не підлягає, як безпідставна

Колегія суддів, з огляду на специфіку виниклих правовідносин та враховуючи предмет спору, вважає за необхідне, для вирішення спірного питання, застосувати відповідні норми податкового законодавства, які були чинні на момент виникнення спору.

Отже, щодо правомірності проведення перевірки працівниками податкового органу слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну податкову службу»від 04.12.1990 року № 509-ХІІ (далі-Закон № 509-ХІІ) органи державної податкової служби в межах компетенції та у порядку, встановленому законами України мають право здійснювати контроль за додержанням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), вимог з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів і ліцензій.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»від 31.03.2005 року № 265/95-ВР (далі-Закон № 265/95-ВР) контролюючі органи у порядку, передбаченому законодавством України, мають право здійснювати планові або позапланові перевірки осіб, що використовують реєстратори розрахункових операцій, розрахункові книжки або книги обліку розрахункових операцій та які підпадають під дію цього Закону.

Положенням ст. 1 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»встановлено, що реєстратори розрахункових операцій застосовуються фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності або юридичними особами (їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами), які здійснюють операції з розрахунків у готівковій та/або в безготівковій формі при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Тобто, контролюючі органи мають право проводити планові перевірки осіб, які є платниками податків на загальних підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»встановлено, що планові або позапланові перевірки осіб, що використовують реєстратори розрахункових операції, розрахункові книжки або книги обліку розрахункових операцій здійснюються у порядку, передбаченому законодавством України.

Таким чином, факт щомісячного планування відповідачем своєї роботи щодо здійснення контролю за додержанням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), вимог з регулювання обігу

готівки та наявності торгових патентів і ліцензій, тобто включення таких перевірок до плану, не дає підстав вважати ці перевірки плановими в розумінні статті 11-1 Закону України «Про державну податкову службу».

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи те, що позивач допустив працівників ДПА Миколаївської області до проведення планової перевірки та за наявності направлення на проведення перевірки, колегія суддів дійшла висновку, що працівниками ДПА перевірка позивача проведена у відповідності до законодавства. Слід також наголосити на матеріалах справи, з яких вбачається, що направлення на перевірку було надано для ознайомлення працівнику підприємства.

Що стосується порушення, за яке до позивача застосовані штрафні санкції в сумі 2622,05 грн., а саме: невідповідність суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена у денному звіті РРО, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.13 ст. 3 Закону №265/95-ВР суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, зобов'язані забезпечувати відповідність сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті реєстратора розрахункових операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, під час перевірки було встановлено факт порушення позивачем вказаних приписів закону, в підтвердження чого відповідачі посилаються на денний звіт від 28.07.2009 (а.с.86), згідно якого станом на 18:33 по касі пройшло 83,0 грн., що не заперечується позивачем, а також опис готівкових коштів, складений та підписаний барменом позивача - ОСОБА_4 (а.с.93), згідно якого на місці проведення розрахунків позивача знаходилось 629,41 грн. готівки. У опису, барменом також зазначено, що з цієї суми 565,0 грн. (сума невідповідності) були призначені для розрахунків з постачальниками. З пояснень представника позивачки вбачається, що зазначені грошові кошти знаходились у шухляді барної стійки, тобто у торговому залі. Вказані обставини, на думку позивачки, вказують на те, що зазначені кошти не могли бути враховані податковою як сума невідповідності у касі.

Колегія суддів вважає не обгрунтованими посилання позивача, оскільки відповідно до п.4.5 Порядку реєстрації, опломбування та застосування реєстраторів розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого наказом ДПА України №614 від 01.12.2000 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.02.2001 за №107/5298, внесення чи видача готівки з місця проведення розрахунків повинні реєструватись через РРО з використанням операцій «службове внесення»та «службова видача», якщо таке внесення чи видача не пов'язані з проведенням розрахункових операцій. Крім того, операція «службове внесення»використовується для реєстрації суми готівки, яка зберігається на місці проведення розрахунків на момент реєстрації першої розрахункової операції, що проводиться після виконання 2-звіту.

Як вбачається з матеріалів перевірки та не заперечується самим позивачем, операція «службове внесення»не була останнім зроблена, загальна сума грошових коштів, що знаходилась на місці проведення розрахунків становила 629,41 грн., що стало підставою для встановлення відповідачем факту невідповідності суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена у денному звіті РРО.

Колегія суддів вважає, що відповідачами доведено правомірність рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.08.2009, прийнятого на підставі акту перевірки від 28.07.2009 в частині застосування фінансової санкції в сумі 2622,05 грн., оскільки встановлені у акті перевірки факти порушень підтверджені матеріалами справи та не спростовані позивачем під час розгляду справи.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо скасування рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.08.2009 в частині накладання штрафу в сумі 340,0 грн. за незабезпечення зберігання фіскального звітного чеку в КОРО, 170,0 грн. за незабезпечення зберігання контрольної стрічки у встановлений законом термін та 110,0 грн. за не проведення розрахункової операції на повну суму покупки через РРО та не роздрукування відповідного документу, виходячи з наступного.

У відповідності з вимогами п.9 ст. 3 Закону №265/95 позивач зобов'язаний щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг)) фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій. Позивачем втрачено чек за 06.07.2009, чим порушені вимоги зазначеної норми закону. Факт втрати чеку за 06.07.2009 підтверджений в позовній заяві та не заперечений представником позивача в судовому засіданні. Як свідчить копія книги КОРО №/1/1899 від 13.05.2008, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.128), замість втраченого чеку в КОРО вклеєний скорочений звіт за 06.07.2009 року.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження вимог щодо реалізації фіскальних функцій реєстраторами розрахункових операцій для різних сфер застосування»від 18.02.2002 №199 (надалі Постанова №199), під 2-звітом розуміється денний звіт з обнулінням інформації в оперативній пам'яті та занесенням її до фіскальної пам'яті реєстратора.

Згідно з п.10 ст. 3 Закону №265/95 позивач зобов'язаний друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) контрольні стрічки і забезпечувати їх зберігання протягом трьох років. При проведенні перевірки, працівниками ДПА в Миколаївській області встановлено факт відсутності контрольної стрічки за 06.07.2009 та порушення умов її зберігання, що в судовому засіданні представником позивача підтверджений факт відсутності стрічки.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону №265/95 позивач зобов'язаний проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. В порушення зазначеної норми закону, в присутності перевіряючих, барменом ОСОБА_4 продано 200 гр. горілки на суму 22,0 грн., зазначена сума не проведена через РРО та покупцю не виданий чек. Заперечення позивача стосовно того, що відповідачами не надано доказів того, що операція з продажу горілки на суму 22,0 грн. мала місце не приймаються судом до уваги, оскільки зазначене порушення відображено в акті перевірки, та під час розгляду справи не спростовано.

Відповідно до п.12 ст. 3 Закону №265/95 суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або безготівковій формі при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

Згідно з ст. 21 Закону №265/95, якою керувався відповідач при прийнятті рішення, фінансова санкція застосовується до суб'єктів підприємницької діяльності, що не ведуть або ведуть з порушенням встановленого порядку облік товарів за місцем реалізації та зберігання.

Таким чином, обов'язковою умовою притягнення до юридичної відповідальності є порушення встановленого законодавством порядку обліку товарів. Жодним нормативно-правовим актом України не передбачений порядок ведення обліку товарних запасів фізичною особою - підприємцем та його обов'язок мати первинні документи та накладні на товар.

Посилання апелянта на те, що відсутність відповідних первинних документів, які підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей, є порушенням установленого порядку ведення бухгалтерського обліку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки дія Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні»розповсюджується лише на юридичних осіб, їх філіали та представництва і не стосується фізичних осіб-підприємців. Єдиним документом, який повинен вести підприємець без створення юридичної особи є Книга обліку доходів і витрат.

Постановою Кабінету Міністрів України №1269 від 26.09.2001 року затверджено Порядок ведення книги обліку доходів і витрат, пунктом 3 якого передбачено, що форма книги затверджується Державною податковою адміністрацією України.

Згідно п.5 Постанови №1269 та форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності протягом календарного року (додаток №10 до Інструкція №12) суб'єктом підприємницької діяльності до книги заносяться такі відомості: порядковий номер запису; дата здійснення операції, пов'язаної з проведеними витратами і/або отриманим доходом; сума витрат за фактом їх здійснення, в тому числі заробітна плата найманого працівника; сума вартості товарів, отриманих для продажу (надання послуг); сума виручки від продажу товарів (надання послуг).

Таким чином, вказані нормативні акти передбачають обов'язок фізичних осіб-підприємців, здійснювати облік шляхом зазначення лише відповідних сум витрат, а не первинних бухгалтерських документів, якими ці суми підтверджуються.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи містяться копії первинних документів на товар, який зазначений 2-м відповідачем у вибірковому описі фактичної наявності товарів за

місцем їх реалізації (зберігання), на які відсутні первинні документи (а.с.11-79). Таким чином, з огляду на викладене, вимоги п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону №265/95-ВР не можуть бути застосовані до позивача, оскільки законодавством не передбачено обов'язку фізичних осіб-підприємців ведення обліку товарів за місцем їх реалізації та зберігання, отже нарахування штрафних (фінансових) санкцій за порушення п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону №265/95-ВР у порядку, передбаченому ст.21 Закону №265/95-ВР є безпідставним.

Згідно ст. 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки»№436/96 від 12.06.1995 (надалі - Указ №436/96) фінансові санкції у вигляді штрафу застосовуються саме за не оприбуткування (неповне та/або несвоєчасне оприбуткування) у касах готівки.

Відповідно до п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 № 637 (далі - Положення № 637) «оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки у повній сумі її фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі прибуткових касових ордерів».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем Z-звіт №0121 за 06.07.2009 не роздрукований, замість нього в КОРО вклеєний скорочений звіт, що підтверджується копією з КОРО (а.с.128).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно з ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оскільки, висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 200 КАС України приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва, Державної податкової адміністрації у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2010 року залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2010 року по справі за адміністративним позовом Приватного підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва, Державної податкової адміністрації у Миколаївській області про визнання неправомірними дій ДПА у Миколаївській області при проведенні перевірки позивача 28.07.2009 та визнання нечинним акту перевірки №0814/14/00/23/НОМЕР_1 від 28.07.2009; визнання неправомірними та скасування рішень ДПІ у Заводському районі № від 12.08.2009 та № від 12.08.2009 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання чинності безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: /ОСОБА_5/

Суддя: /ОСОБА_6/

Суддя: /ОСОБА_1/