Справа № 826/9777/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

31 травня 2017 року 12:45 справа №826/9777/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Святошинському районі), в якому просить: 1) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03 лютого 2016 року № та №; 2) визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03 лютого 2016 року №; 3) визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 30 грудня 2015 року №Ф.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2016 року відкрито провадження у справі №826/9777/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 15 вересня 2016 року представники позивача позовні вимоги підтримали; представник відповідача не прибув, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ДПІ у Святошинському районі від 03 лютого 2016 року № згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, статті 44 Податкового кодексу України, за порушення пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 30 082,86 грн., у тому числі - 24 066,29 грн. за основним платежем, 6 016,57 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ДПІ у Святошинському районі від 03 лютого 2016 року № згідно з пунктом 54.3 статті 54, пунктом 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, за порушення пункту 51.1 статті 51, підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 6 413,25 грн., у тому числі - 4 722,60 грн. за основним платежем, 1 690,65 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідачем надіслано позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30 грудня 2015 року №Ф, якою повідомлено ФОП ОСОБА_1, що станом на 30 грудня 2015 року заборгованість зі сплати недоїмки по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування становить 55 673,26 грн.

Відповідно до рішення ДПІ у Святошинському районі про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03 лютого 2016 року №, за порушення пункту 4 статті 4, підпункту 1 частини другої статті 6, підпункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у зв'язку із донарахуванням за результатами перевірки єдиного внеску у розмірі 55 673,26 грн. на підставі пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", застосовано до ФОП ОСОБА_1 штрафні санкції у розмірі 4 318,47 грн.

Зазначені рішення та вимога прийняті відповідачем на підставі акта від 30 грудня 2015 року №837/26-57-17-01/НОМЕР_1 "Про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року" (далі по тексту - акт перевірки).

В акті перевірки встановлено наступні порушення: пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, а саме заниження ФОП ОСОБА_1 оподатковуваного доходу по податку з доходів фізичних осіб за 2013 рік на загальну суму 88 461,44 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 13 269,22 грн. та заниження оподатковуваного доходу за 2014 рік на загальну суму 71 980,45 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 10 797,07 грн.; пункту 51.1 статті 51 Податкового кодексу України: ФОП ОСОБА_1 податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і утриманого з них податку (1-ДФ) за I-IV квартал 2014 року подавав до ДПІ у Святошинському районі з недостовірними відомостями та не у повному обсязі, а саме: не було відображено інформацію про нараховані та виплачені суми доходів фізичним особам за ознакою "157" - "дохід, виплачений самозайнятій особі" по наступним фізичним особам - підприємцям ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5; підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, а саме: дохід, отриманий платниками податку від його працедавця як додаткове благо у вигляді оплати рахунків мобільного зв'язку за період з 01 січня 2013 року - 31 грудня 2014 року на загальну суму 31 484,00 грн., що призвело до заниження зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб у сумі 4 722,60 грн.; пункту 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме: ФОП ОСОБА_1 не сплатив єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 55 673,26 грн., у тому числі за 2013 рік у сумі 30 696,11 грн. та за 2014 рік у сумі 24 977,15 грн.

Вказані в акті перевірки порушення мотивовані неправомірним віднесенням позивачем витрат на амортизацію основних засобів (транспортних засобів) до складу витрат, оскільки фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не включає до складу витрат суму амортизації основних засобів та нематеріальних активів; неправомірним віднесення витрат на придбання послуг мобільного зв'язку до складу витрат, оскільки позивачем до перевірки не надано документи, що підтверджують зв'язок таких витрат з веденням господарської діяльності; виявленням заниження оподатковуваного доходу при співставленні обсягів постачання, зазначених в деклараціях з податку на додану вартість за 2013 рік та даних декларацій про майновий стан та доходи за 2013 рік. Відповідно, на вказаних обставинах ґрунтуються і доводи відповідача щодо порушення позивачем Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Позивач вважає протиправними оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки), оскільки: чинне законодавство не забороняє фізичній особі-підприємцю вести бухгалтерський облік балансової вартості основних засобів та відносити амортизацію до складу витрат; витрати на мобільний зв'язок позивача безумовно пов'язані з його господарською діяльністю, у зв'язку з тим, що координація перевезень та зв'язок з водієм є невід'ємною складовою надання послуг, а також є складовою витрат на відрядження, що підтвердженні звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, фіскальними чеками; оплачуваний позивачем мобільний зв'язок не використовувався працівниками в особистих цілях, був пов'язаний виключно з господарською діяльністю та не може вважатися додатковим благом; сума задекларованих доходів у декларації про майновий стан та доходи та обсяги постачання з податку на додану вартість за методологією обліку цих податків не можуть бути співставними показниками, оскільки першою подією для визначення дати виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість є дата підписання акта наданих послуг, а не дата оплати.

Відповідач у письмовому запереченні проти позову повністю підтримав висновки акта перевірки.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає про наступне.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регламентується положеннями статті 177 Податкового кодексу України (далі по тексту - в редакції, що діяла в період спірних правовідносин).

Згідно пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

У відповідності до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 з метою оподаткування під господарською діяльністю розуміється діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як зазначено у пункті 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

При цьому, у відповідності до положень пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, до витрат операційної діяльності належать витрати, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Зокрема, пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Водночас склад загальновиробничих витрат деталізовано у підпункті 138.8.5 пункту 138 статті 138 Податкового кодексу України, у якому зазначено, що до складу таких витрат включаються, окрім іншого: амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення тощо.

Також підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що до складу інших витрат включаються, окрім іншого: адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: а) загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати; б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу; в) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); г) винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності; ґ) витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати); д) амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; е) витрати на врегулювання спорів у судах; є) плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків; ж) інші витрати загальногосподарського призначення.

Статтями 144-146 Податкового кодексу України врегульовано порядок нарахування амортизації, а саме, об'єкти амортизації, класифікація груп основних засобів та інших необоротних активів, методи нарахування амортизації.

З аналізу вищенаведених положень законодавства суд не вбачає обставин, які б позбавляли права фізичної особи-підприємця, яка перебуває на загальній системі оподаткування, на віднесення до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, сум амортизації основних засобів (транспортних засобів), а також витрат на оплату послуг зв'язку, якщо такі витрати пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Як свідчать матеріали справи та визнається сторонами, ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), до основних видів діяльності якої належить діяльність вантажного автомобільного транспорту (міжнародні вантажні перевезення); у період, який перевірявся, позивач перебував на загальній системі оподаткування.

Як зазначено у акті перевірки, ФОП ОСОБА_1 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, згідно поданих декларацій про майновий стан і доходи, до складу задекларованих витрат, окрім іншого, включено витрати, понесені на амортизацію основних засобів (транспортних засобів), на загальну суму 95 675,80 грн., у тому числі за 2013 рік - 42 447,35 грн. та за 2014 рік - 53 228,45 грн., а саме вантажних автомобілів Renault Midliner та Scania.

Факт використання вказаних транспортних засобів безпосередньо у власній господарській діяльності ФОП ОСОБА_1, належності їх до основних засобів позивача та порядок розподілу їх вартості (амортизації) підтверджується наявними у справі наказами про введення в експлуатацію основних засобів від 31 липня 2010 року та від 30 листопада 2011 року; актами приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів; розрахунками амортизації основних засобів за 2013 та 2014 роки; актами про надання послуг з ремонту та заміни запасних частин; наказами про порядок використання транспортних засобів та придбання паливно-мастильних матеріалів, запасних частин.

Суд враховує, що вказані обставини, а також достовірність задекларованих позивачем показників стосовно розміру витрат, віднесених на амортизацію, відображення таких сум в Книзі обліку доходів і витрат, підтвердження їх первинними документами та даними розрахунку амортизації у відповідності до вимог, встановлених статтями 144-146 Податкового кодексу України, відповідачем не заперечувалися та не спростовувались в ході розгляду даної справи.

Доводи відповідача про те, що ведення бухгалтерського обліку складу витрат на придбання основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, для фізичних осіб-підприємців на загальній системі оподаткування, законодавством не передбачено, є помилковими та такими, що не відповідають положенням підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, відповідно до якого гарантовано право платника податків обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Аналогічну правову позицію підтримує і Вищий адміністративний суд України, зокрема в ухвалі від 10 лютого 2015 року №К/800/6042/14, у якій зазначено, що норми Податкового кодексу України, надаючи право фізичній особі-підприємцю вести спрощений облік доходів і витрат, одночасно не позбавляють права такої особи вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів.

Також суд вважає безпідставними посилання відповідача на пункт 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи") від 28 грудня 2014 року №71-VIII із доводами про відсутність у ньому зазначення амортизаційних нарахувань у складі витрат, оскільки вказаний Закон України від 28 грудня 2014 року №71-VIII набрав чинності з 01 січня 2015 року, а відтак, враховуючи приписи статті 58 Конституції України, його положення не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Суд також не погоджується з твердженнями відповідача про те, що законодавчих підстав вважати майно, яке знаходиться у приватній власності фізичної особи основними фондами фізичної особи-підприємця, якщо такий громадянин реєструється підприємцем, не передбачено, виходячи з наступного.

Матеріали справи підтверджують, що господарська діяльність позивача пов'язана з міжнародними вантажними перевезеннями, а тому, відповідно, у позивача є необхідність використання транспортних засобів для забезпечення своєї господарської діяльності.

Частинами першою та другою статті 325 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна.

Відповідно до частини першої статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з абзацом другим пункту 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року, транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Таким чином, суд вважає помилковими твердження відповідача про безпідставність формування позивачем спірних сум витрат, понесених на амортизацію основних засобів (транспортних засобів), внаслідок використання у господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 транспортних засобів, зареєстрованих за фізичною особою ОСОБА_1, оскільки такі твердження не узгоджуються із положеннями законодавства.

Що стосується висновків акта перевірки про відсутність зв'язку задекларованих позивачем витрат на мобільний зв'язок з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця та відсутність документального підтвердження зазначених витрат, суд виходить з наступного.

З акта перевірки вбачається, що ФОП ОСОБА_1 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, згідно поданих декларацій про майновий стан і доходи, до складу задекларованих витрат, окрім іншого, включено витрати, понесені на придбання послуг мобільного зв'язку, на загальну суму 31 484,00 грн., у тому числі за 2013 рік - 12 732,00 грн. та за 2014 рік - 18 752,00 грн.

В ході розгляду справи позивач зазначив, що понесення вищевказаних витрат на придбання послуг мобільного зв'язку зумовлене тим, що при здійсненні господарської діяльності з надання послуг міжнародних перевезень вантажів ФОП ОСОБА_1 має підтримувати постійний зв'язок з водіями для забезпечення контролю якості та строків надання послуг, вирішення можливих питань, пов'язаних з доставкою вантажу, подачею автомобільного транспорту для завантаження/розвантаження вантажів тощо. У зв'язку із цим після перетину кордону для оптимізації витрат на зв'язок водії купують картки передплачених послуг мобільного зв'язку іноземних операторів, що не передбачають укладення договору про надання послуг. Після повернення до України водіями надаються звіти про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт з підтверджуючими документами.

На підтвердження наведеного до матеріалів справи залучено звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, із деталізацією розрахунків у відрядженні; фіскальні чеки, які містять реквізити, назву та адресу продавця, найменування, кількість і вартість придбаних товарів, вартість одиниці виміру товару, загальну вартість придбаних товарів, дату (день, місяць, рік) проведення розрахункової операції, номер фіскального чека, з яких вбачається придбання послуг мобільного зв'язку; накази про відрядження із затвердженням ліміту на використання мобільного зв'язку іноземного оператора. Ці документи також надавалися позивачем в ході проведення перевірки та адміністративного оскарження спірних рішень, що не спростовано відповідачем, однак такі документи залишені ним поза увагою.

В цілому наведене свідчить про використання позивачем мобільного зв'язку з метою отримання прибутку і здійснення своєї діяльності у відповідності з визначеними цілями.

Висновки акта перевірки стосовно відсутності у позивача документів, що підтверджують зв'язок послуг мобільного зв'язку з господарською діяльністю позивача (угод, розрахункових документів із зазначенням часу переговорів, номера адресата та вартість розмов), є формальними, здійснені без врахування і аналізу наданих позивачем документів та не враховують специфіку господарської діяльності позивача. При цьому під час розгляду справи з боку податкового органу не надано доказів того, що в ході перевірки витребовувались певні документи, пов'язані з понесеними витратами на мобільний зв'язок, але позивач відмовився їх надати.

Таким чином, враховуючи висновки суду про документальне підтвердження понесених позивачем витрат на оплату послуг мобільного зв'язку та їх зв'язок господарською діяльністю позивача, суд приходить до висновку, що вказані витрати підпадають під визначення інших витрат платника (позивача у справі) у розумінні підпунктів 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, а тому, на думку суду, позивач правомірно відносив такі витрати до складу валових витрат, які відображені в Книзі обліку доходів і витрат, що визнається та не заперечується відповідачем.

Згідно з підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

В силу вимог підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України не вважаються додатковим благом платника податку доходи, одержані у формі та розмірах, що підлягають включенню роботодавцем до собівартості реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг згідно із розділом III цього Кодексу.

Відповідно, відсутні й підстави для оподаткування спірних послуг мобільного зв'язку як додаткового блага, наданого працівникам позивача (водіям), а тому доводи відповідача про порушення позивачем підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 та пункту 51.1 статті 51 Податкового кодексу України також є безпідставними.

Що стосується висновків відповідача про порушення позивачем пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України, а саме заниження загального оподаткованого доходу у розмірі 33 282,09 грн., суд зазначає, що в акті перевірки взагалі не розкрито змісту вказаного порушення, обставин за яких воно вчинено та в порушення вимог підпункту 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України відповідачем не наведено документального виразу "співставлення обсягів постачання", на яке він посилається в обґрунтування висновків акта перевірки про наявність певних відхилень між сумами, зазначеними в деклараціях з податку на додану вартість за 2013 рік та даними декларацій про майновий стан та доходи за 2013 рік, що свідчить про недоведеність таких обставин.

Натомість, детальне відображення в акті змісту виявленого порушення є обов'язковою умовою вчинення податковим органом подальших дій щодо притягнення платника до податкової відповідальності, застосування механізмів примусового стягнення податку, а також слугує гарантією дотримання прав платника. Факти податкових порушень, не зафіксовані в акті перевірки, не можуть слугувати підставою для притягнення платника до відповідальності.

У даному разі обставини, викладені відповідачем в акті перевірки, не підтверджують факту вчинення позивачем податкового правопорушення, тоді як адміністративний суд під час перевірки правомірності податкового повідомлення-рішення, прийнятого на підставі такого акта перевірки, не може підміняти контролюючий орган шляхом дослідження обставин, які не були зафіксовані в акті перевірки, для визначення обсягу податкових прав та обов'язків платника. Аналогічна правова позиція підтримується і Вищим адміністративним судом України, яка викладена в ухвалі цього суду 19 серпня 2015 року №К/800/32822/14.

Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем наявності правових підстав для прийняття податкових повідомлень-рішень від 03 лютого 2016 року № та №, у зв'язку з чим позовні вимоги про їх скасування підлягають задоволенню.

Що стосується рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03 лютого 2016 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 30 грудня 2015 року №Ф, слід зазначити, що вказані рішення та вимога ґрунтуються на висновках відповідача відносно заниження позивачем бази оподаткування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та здійсненням у зв'язку з цим його донарахування, що, у свою чергу, базується на висновках відповідача про заниження оподаткованого доходу та завищення позивачем витрат, які, як встановлено вище є необґрунтованими та безпідставними. З огляду на це, відповідно, суд приходить до висновку про визнання протиправними та скасування спірного рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки), як похідних рішень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ у Святошинському районі не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки) з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 03 лютого 2016 року № та №.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03 лютого 2016 року №.

4. Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 30 грудня 2015 року №Ф.

5. Присудити з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 964,88 грн. (дев'ятсот шістдесят чотири гривні вісімдесят вісім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко