Справа № 804/1608/17
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2017-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2017 р. Справа № 804/1608/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого суддіЦарікової О.В.,
секретаря судового засіданняПіскун Я.В.,
представника відповідача Тулянцевої В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,
03 березня 2017 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 22.02.2017 №36/4.1-8/123 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.
В обгрунтування заявленого позову позивач зазначив, що постанова про накладення штрафу від 22.02.2017 №36/4.1-8/123, яка складена на підставі акта перевірки № 36/4.1-8, винесена протиправно, оскільки при її прийнятті не було враховано той факт, що при звільненні ОСОБА_1 за наказом від 02.12.2016 №1258к на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом працівника на військову службу, позивач не повинен був враховувати положення ст. 119 КЗпП України, оскільки вони на вказаного працівника не розповсюджуються, з огляду на те, що ОСОБА_1 не був мобілізований на військову службу, а добровільно уклав контракт про проходження військової служби. Окрім того, позивачу ані з акта перевірки, ані зі змісту постанови про накладення штрафу не зрозуміло, які саме норми чинного законодавства порушує ПАТ "Дніпроважмаш". Позивач вважає, що у постанові не зазначені належним чином фактичні обставини справи, що є самостійною підставою для її скасування судом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 відкрито провадження у справі № 804/1608/17 та призначено її до розгляду на 20 березня 2017 року. Останнє судове засідання відбулося 04 травня 2017 року.
Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених в письмових запереченнях та зазначив, що Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці правомірно винесено постанову від 22.02.2017 №36/4.1-8/123 про накладення штрафу, оскільки ПАТ "Дніпроважмаш" порушено норми ч.3 ст. 36 КЗпП України та п.3 ст. 119 КЗпП України, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 15.01.2015, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015, що виразилося у звільненні з посади працівника підприємства ОСОБА_1 , який був мобілізований до лав Збройних сил України. А тому позовні вимоги, викладені в адміністративному позові, є необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню.
Представник відповідача у судове засідання 04 травня 2017 року з`явився, у задоволенні адміністративного позову просив відмовити повністю.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 06.01.2017 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці (далі - Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області) на підставі наказу від 30.01.2017 №162-П та направлення на перевірку від 31.01.2017 № 26 проведено позапланову перевірку ПАТ "Дніпроважмаш" з питань додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт від 06.01.2017 № 36/4.1-8.
Відповідно до означеного акта, під час перевірки посадовими особами відповідача встановлено, що відповідно до наказу від 02.12.2016 №1258к працівника ТОВ "Дніпроважмаш" ОСОБА_1 , який займав посаду начальника виробничо диспетчерського бюро ливарно механічного виробництва тюбінгів (№07) 28.11.2016 звільнено з роботи за п.3 ст. 36 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі двох мінімальних заробітних плат, у зв`язку з укладанням контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 28.11.2016, що як вказав відповідач, є порушенням гарантій, наданих державною особам, які проходять військову службу під час особливого періоду, зокрема положень ст. 119 КЗпП України.
Надаючи оцінку правомірності винесення оскарженої постанови про накладення штрафу від 22.02.2017 №36/4.1-8/123, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно із пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Наказом Держпраці від 04.02.2016 №8 затверджено Положення про Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області, згідно із пунктом 1 якого Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.
Підпунктом 5 пункту 4 Положення передбачено, що Головне управління здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю.
Тобто, Головне управління є повноважним органом, який забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю на території Дніпропетровської області.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015 № 433-VІІІ внесено зміни до статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до яких, громадяни України, призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Тобто, відповідно до внесених у законодавство змін, з 26.05.2015 зазначеній категорії громадян місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, зберігаються на загальних підставах, а починаючи з 11.06.2015 підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету.
Так, проведеною відповідачем перевіркою встановлено, що у порушення норм Закону України "Про внесення змін до деяких законодавча актів України, щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду", Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" працівника ПАТ "Дніпроважмаш" ОСОБА_1 , якого було прийнято на військову службу та зараховано до лав Збройних сил України на підставі контракту та наказу Міністерства оборони України від 28 листопада 2016 року №334, в порушення вимог ст. 119 КЗпП України було звільнено з роботи на ПАТ "Дніпроважмаш" за п.3 ст.36 КЗпП України на підставі наказу від 02.12.2016 №1258к.
У той час, як за вказаною категорією осіб зберігається робоче місце, посада та нарахування і виплата середнього заробітку повинні бути збережені за період 28 листопада 2016 року до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Статтею 17 Конституції України задекларований обов`язок держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правові відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232).
Відповідно до ч. ст.1 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно зі ч. 3 ст.1 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.
Частиною 7 ст.1 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують, державні органи, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати, а також інші, визначені цією статтею органи та установи.
В силу ч. 2 ст. 39 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", яка набрала чинності 08.02.2015, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 39 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту "ґ" частини другої статті 26 цього Закону.
Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Вказана редакція закону зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 15.01.2015 № 116-VIII, який набрав чинності 08.02.2015, гарантує громадянам України, які призвані на строкову військову службу на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, збереження місця роботи (посади) та середньомісячного заробітку.
Як зазначив позивач, ОСОБА_1 було призвано на військову службу під час мобілізації з 07.04.2015 по 14.06.2016, по закінченню вказаного періоду його було демобілізовано у запас. Тож, уклавши контракт з Міноборони 28.11.2016 вказаний працівник добровільно обрав собі інше місце роботи службу у Збройних Силах України, а отже в даному випадку підлягають застосуванню саме положення п. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до яких підстави припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Із вказаними доводами позивача суд не погоджується, оскільки в даному випадку застосуванню підлягають положення ч.4 ст. 119 КЗпП України, відповідно до якої (в редакції, що діяла на момент звільнення ОСОБА_1 ) за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що починаючи з 08.02.2015 за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Згідно із ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до листів від 01.10.2015 № 322/2/8417 щодо особливого періоду в Україні, наданого тимчасово виконуючим обов`язки начальника Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України генерал-майором ОСОБА_2 та від 12.05.2016 №716/1/352, наданого начальником відділу правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України - начальником юридичної служби Збройних Сил України полковником юстиції М.В.Кушнір, вбачається що відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на сході України. Також питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий адміністративний суд у постанові від 16.02.2015 (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Враховуючи зазначене, на час звільнення ОСОБА_1 , в Україні діяв особливий період.
В силу ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
З урахуванням наведеного вище, ПАТ "Дніпроважмаш" під час звільнення працівника ОСОБА_1 допустило порушення вимог ст. 119 КЗпП України, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 15.01.2015, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015.
Таким чином, висновки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці щодо безпідставного звільнення ОСОБА_1 за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України під час розгляду справи знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах даної справи, а отже Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області правомірно та відповідно до норм чинного законодавства винесено постанову від 22.02.2017 №36/4.1-8/123 про накладення штрафу на ПАТ "Дніпроважмаш", у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.
Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати у справі покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 94, 160-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови від 22.02.2017 № 36/4.1-8/123 відмовити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб`єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складений 05 травня 2017 року.

Суддя О.В. Царікова