Справа № 2-а-10.3.1-192/11/1529
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2012-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2012 р.Справа № 2-а-10.3.1-192/11/1529

Категорія:10.3.1Головуючий в 1 інстанції: Тимошенко С.В.

Судова колегія Одеського апеляційного

адміністративного суду у складі:

головуючого судді Коваля М.П.

суддів Потапчука В.О.

ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області на постанову Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 березня 2011 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області про поновлення строку звернення до суду, визнання дій неправомірними та зобовязання нарахувати та виплатити щомісячну державну соціальну допомогу дитині війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 (далі позивач) звернулась до суду із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області в якому просила поновити пропущений строк звернення до суду, визнати дії відповідача неправомірними та зобовязати нарахувати та виплатити недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу «Дітям війни»за 2010 рік в сумі 2269 грн. 44 коп.

Постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 березня 2011 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано дії відповідача протиправними за період з 16.08.2010 року по 16.02.2011 року. Зобовязано Управління Пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області нарахувати та виплатити позивачу щомісячну недоплачену державну соціальну допомогу як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком з розміру встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»за період з 16 серпня 2010 року по 16 лютого 2011 року, з урахуванням проведених нарахувань.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, щомісячна соціальна грошова допомога нараховувалася відповідно до чинного законодавства.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи вірність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно п.2 ч.1 ст. 198; п.1 ч.1 ст. 201 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції змінює, якщо судом правильно вирішено справу по суті, але з помилковим застосуванням норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»від 18.11.2004 № 2195-IV, має право на отримання державної соціальної грошової допомоги в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в редакції, яка діяла до 01.01.2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»зупинено на 2006 рік дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 19 січня 2006 року № 3367-IV було внесені такі зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»: виключено пункт 17 ст. 77; стаття 110 викладена в такій редакції: установити, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Вказані положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»не були визнані неконституційними.

Порядок запровадження у 2006 році пільг, передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», Кабінетом Міністрів України визначений не був.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»з урахуванням ст. 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»призупинено на 2007 рік.

Статтею 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»виплачується

особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

09 липня 2007 року рішенням Конституційного суду України № 6-рп/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України п. 12 ст. 71 та ст. 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік».

Відповідно до п. 41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України»внесено зміни до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, - 10 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Положення п. 41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України»були визнані такими, що не відповідають Конституції України, згідно з рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»від 26 грудня 2008 року N 835-VI було надане право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Проте на виконання вищезазначеної норми Кабінетом Міністрів України не приймалося окремої постанови щодо встановлення в 2009 році розміру підвищення до пенсії особам віднесеним до категорії «дитина війни».

Аналогічно вирішується питання щодо підвищення пенсії особі, яка має статус «дитини війни»у 2010 році.

Так, відповідно до ст. 70 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік»від 27 квітня 2010 року N 2154-VI було надане право Кабінету Міністрів України у 2010 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Проте, на виконання вищезазначеної норми Кабінетом Міністрів України не приймалося окремої постанови щодо встановлення в 2010 році розміру підвищення до пенсії особам віднесеним до категорії «дитина війни».

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду 16 лютого 2011 року (а.с.2).

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України № 2453 VI, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод або законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України № 2747 VI, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідача слід зобовязати здійснити виплату вищезазначеної допомоги з 16 серпня 2010 року на підставі ст.ст. 99, 100 КАС України, але судом першої інстанції не вірно вказано граничний термін виплат.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог зобовязавши відповідача нарахувати вищезазначену допомогу по 16 лютого 2011 року, оскільки позивач в позові просив нарахувати та виплатити щомісячну державну соціальну допомогу за 2010 рік.

Отже, на підставі викладеного та враховуючи шестимісячний строк звернення до суду, колегія суддів вважає, що відповідача слід зобовязати нарахувати та виплатити вищезазначену допомогу за період з 16 серпня 2010 року по 31 грудня 2010 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміненню шляхом викладення резолютивної частини в іншій редакції з частковим задоволенням позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.2 ч.1 ст. 198; п.1 ч.1 ст. 201; п.2 ч.1 ст. 205; ст. 207; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області на постанову Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 березня 2011 року задовольнити частково.

Постанову Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 березня 2011 року змінити.

Викласти резолютивну частину змінюваної постанови в наступній редакції :

«Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області про поновлення строку звернення до суду, визнання дій неправомірними та

зобовязання нарахувати та виплатити щомісячну державну соціальну допомогу дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком задовольнити частково.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області щодо не перерахунку та не виплаті пенсії у відповідності до вимог Закону України «Про соціальний захист дітей війни»від 18.11.2004 року у розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком неправомірними.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період часу з 16 серпня 2010 року по 31 грудня 2010 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання чинності безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: / ОСОБА_3/

Суддя: /ОСОБА_4/

Суддя: /ОСОБА_1/