Справа № 815/6022/16
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6022/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

судді - Джабурії А.В.,

судді - Крусяна А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Макогон С.А.,

представника відповідача Лазарєвої Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування наказів, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И Л А :

11.11.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління ДМС в Одеській області від 01.11.2016 № 209, яким їй відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач також просила зобов'язати ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення ОСОБА_2 документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не прийняв до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадської належності - Республіки Грузія.

В цей же день з аналогічними позовними вимогами та обґрунтуванням, але стосовно наказу ГУ ДМС в Одеській області від 31.10.2016 № 208, звернувся чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_3, якому також відмовлено в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року об'єднані в одне провадження позовні вимоги по справі № 815/6022/16 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ГУ ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 01.11.2016 № 209, яким їй відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позовними вимогами по справі № 815/6023/16 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ГУ ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 31.10.2016 № 208, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.263-264).

Відповідач заперечував проти позовів, зазначаючи, що причиною виїзду позивачів з країни громадської належності стали фінансові труднощі, відсутність житла та роботи. Тобто причину виїзду позивачів разом з неповнолітніми дітьми з Грузії неможливо обґрунтувати з позиції надання міжнародного захисту в розумінні ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Оскільки позивачі не надали свідчення обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань за конвенційними ознаками, ГУ ДМС в Одеській області правомірно прийняло рішення про відмову їм в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2017 року в задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просили постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про задоволення їх вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

04.10.2016 року позивачі разом з неповнолітніми дітьми вирушили з м.Зугдіді, де постійно проживали, до м. Тбілісі, звідки авіарейсом Тбілісі-Мінськ, 05.10.2016 року потрапили до Білорусі.

Після невдалих спроб перетину білорусько-польського кордону та через відсутність дозволу на в'їзд до Польщі позивачів неодноразово повертали до Білорусі.

Через відсутність позитивного результату у спробах потрапити до країн ЄС позивачі прийняли рішення про виїзд до України з метою звернення за допомогою до представника грузинської діаспори, а саме до голови Одеської обласної державної адміністрації М.Саакашвілі.

16.10.2016 року позивачі разом з двома неповнолітніми дітьми прибули на територію України. Під час перетину білорусько-українського кордону представниками української прикордонної служби позивачів повідомили про неприпустимість довготривалого перебування на території України та проставлено відмітку в паспортному документі про транзитний проїзд до Грузії терміном у 72 години. Після вказаного терміну позивачі не залишили територію України.

24.10.2016 року позивачі з заявами щодо набуття міжнародного захисту на території України звернулись до територіального підрозділу ДМС України.

31.10.2016 року відповідач розглянув особову справу ОСОБА_3 та дійшов висновку про відсутність умов, визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". 31.10.2016 року відповідач на підставі висновку прийняв наказ №208 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3.

01.11.2016 року відповідач розглянув особову справу ОСОБА_2 та дійшов висновку про відсутність умов, визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". 01.11.2016 року відповідач на підставі висновку прийняв наказ №209 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_2.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності відмови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, оскільки вони не надали свідчення обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань за конвенційними ознаками, визначеними п.1,п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Аналізуючи зміст зазначеної норми, судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що позивачами не наведено жодного доказу обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань за конвенційними ознаками.

Судова колегія враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Беручі до уваги, що позивачі не надали свідчення обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань за конвенційними ознаками, визначеними п.1, п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні підстави для визнання неправомірними та скасування наказів ГУ ДМС в Одеські області про відмову їм в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, що потребують додаткового захисту.

Оскільки позивачі прибули до України з метою вирішення особистих фінансових та житлових проблем, що вбачається з їх особистих пояснень, суд першої інстанції вірно відніс їх до категорії економічних мігрантів.

Враховуючи, що Грузія характеризується як країна з прогресуючим рівнем забезпечення демократії, основоположних прав та свобод, відсутні підстави вважати, що внаслідок повернення до Грузії у позивачів виникне загроза життю, безпеці чи свободі.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, судова колегія приходить до висновку, що рішення ГУ ДМС в Одеській області про відмову позивачам в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, було прийнято при повному та об'єктивному аналізі наведених ними обставин, в зв'язку з чим суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.

Апеляційна скарга не містить жодного доводу або нового факту на спростування висновків суду першої інстанції та за змістом є відтворенням адміністративних позовів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195,196,198,205,206,254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її оголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян