Справа № 547/484/17
Суддя: Харченко В. Ф.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/484/17
Провадження №2-а/547/17/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року 09 год. 45 хв. смт Семенівка, Полтавська область

Суддя Семенівського районного суду Полтавської області В.Ф.Харченко, розглянувши в порядку скороченого провадження одноособово, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Глобинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

У травні 2017 року позивач звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із адміністративним позовом до відповідача яким просив:

- дії відповідача щодо відмови позивачеві у призначенні пенсії по інвалідності у відповідності до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993, в редакції станом на 01.01.2008, визнати неправомірними;

- зобов'язати відповідача призначити позивачеві пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993, в редакції станом на 01.01.2008, у розмірі 90 % суми заробітної плати з урахуванням всіх складових заробітної плати, в тому числі надбавки за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати, які позивач отримувала у період роботи на посаді державного службовця, та з яких було сплачено єдиний соціальний внесок на загальнообов'язкове соціальне страхування, починаючи з 06.04.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19.08.2008 її визнано інвалідом ІІ групи загального захворювання, встановлено інвалідність довічно, призначено пенсію по інвалідності позивач продовжила перебування на державній службі.

До 31.03.2017 працювала на посаді головного бухгалтера в УПФУ в Семенівському районі Полтавської області, тобто на державної служби, має стаж роботи на посадах державної служби 26 років 3 місяці. Відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 (в редакції на дату отримання інвалідності) пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Тому 06.04.2017 позивач звернулась до відповідача з питанням перерахунку пенсії. Відповідач листом № 6/Д-02 від 10.04.2017 відмовив у задоволенні заяви, посилаючись на те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначалася пенсія відповідно до Закону України "Про державну службу" з 01.06.2015, Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 втратив чинність.

Відмову вважає неправомірно, оскільки відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 (в редакції на дату отримання ІІ групи інвалідності 01.01.2008) на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

Відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

У подальшому до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 вносилися зміни, а з 01.05.2016 набув чинності новий Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VІІІ (далі - Закон № 889-VІІІ) та прийнято Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII.

Статтею 90 Закону № 889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

На підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від № 213-V111 з 01.06.2015 взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про державну службу" та інших Законів України.

Тобто, прийнятими пізніше законами погіршено умови пенсійного забезпечення та суттєво порушено законодавчо визначені до цього гарантії пенсійного забезпечення для державних службовців.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 встановлено, що стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Крім того, 14.09.2016 постановою Кабінету Міністрів України № 622 "Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб" затверджений Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб, який регламентує, в тому числі, порядок призначення пенсій державним службовцям.

Відповідно до п.п. 1, 2 цього Порядку пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 10 грудня 2015 р. N 889-УІІІ "Про державну службу" на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 р. N 3723-ХІІ "Про державну службу" (далі - Закон) мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. N 889-VII "Про державну службу": мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

На час набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VII позивач працювала на посаді державного службовця.

Згідно ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а вразі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Таким чином позивач вважає, що пенсія по інвалідності як державному службовцю повинна бути призначена їй на підставі ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993, тобто з урахуванням норми, яка діяла на момент присвоєння ІІ групи інвалідності, оскільки юридичний факт - призначення пенсії по інвалідності настав 19.08.2008, під час дії Закону у цій редакції.

Вказано на необхідність застосування ст.ст. 22, 58 Конституції України, згідно яких закріплені нею права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", передбачено, що оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007). Водночас пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і право застосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша)Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

У абз. 14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист (абз. 1 п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.10. 2005 року № 8-рп/2005).

Позивач вважає, що звужено зміст та обсяг соціальних гарантій державних службовців. Відтак у зв'язку із звільненням з державної служби, відповідач повинен призначити позивачеві пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 в редакції станом на 01.01.2008, у розмірі 90 % суми заробітної плати з урахуванням всіх складових заробітної плати, в тому числі надбавки за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати, які позивач отримувала у період роботи на посаді державного службовця, та з яких було сплачено єдиний соціальний внесок на загальнообов'язкове соціальне страхування, починаючи з 06.04.2017.

Відповідач проти позову заперечував повністю, вважав, що вимоги не підлягають задоволенню, вказав, що позивач перебуває на обліку як отримувач пенсії по II групі інвалідності з 19.08.2008. 06.04.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою щодо перерахунку її пенсії як інваліду II групи відповідно до Закону України "Про державну службу" з врахуванням, що вона має стаж державної служби понад 20 років. Відповідач листом від 10.04.2017 № 6/Д-02 вказав на неможливість перерахунку пенсії.

Так, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213 з 01.06.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким, зокрема, призначалася пенсія відповідно до Закону України "Про державну службу". Тому з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах, визначених зазначеним Законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

З 01.05.2016 набув чинності Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015, яким не передбачено перерахунок пенсії державним службовцям

Відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 № 865 "Про деякі питання вдосконалення визначення розміру заробітку для обчислення пенсії" та від 23.04.2003 № 581 "Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 № 865", в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при визначенні пенсії до заробітку для обчислення пенсій матеріальна допомога не включається, оскільки є одноразовою виплатою, а не складовою частиною заробітної плати.

Отже, матеріальна допомога є одноразовою виплатою та не є складовою заробітної плати, передбаченої ч. 2 ст. 33 Закону України "Про державну службу", Постанови Кабінету Міністрів України № 865 та № 581, що унеможливлює її врахування при здійсненні перерахунку пенсії. Факт утримання із суми такої допомоги збору на обов'язкове державне пенсійне страхування не є підставою для включення її до складу заробітної плати державного службовця та врахування при обчисленні пенсії.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - це встановлення законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Зазначене підвищення не передбачене ст. 33 Законом України "Про державну службу" як складова заробітної плати державного службовця, тому індексація грошових доходів населення не враховується під час обчислення пенсії по віку, відповідно до зазначеного Закону. До Закону України "Про державну службу" та Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 № 865 не вносилося змін щодо розширення переліку складових заробітної плати державного службовця, що враховуються при призначенні/перерахунку пенсії відповідно до Закону.

Вимоги щодо призначення пенсії по інвалідності у розмірі 90 % від суми заробітної плати та інших виплат є безпідставними, оскільки ст. 37 Закону України "Про державну службу" передбачено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 внесено зміни в ст. 37 Закону України "Про державну службу" і передбачено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 70 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 70 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76 з 01.01.2015 зменшено відсоток від заробітної плати для обчислення пенсії державних службовців з 70 до 60 відсотків.

На підставі викладеного підстави для перерахунку пенсії відсутні.

Вивчивши матеріали справи, безпосередньо, всебічно повно та об'єктивно дослідивши всі докази, які є у справі, судом встановлено такі обставини із посиланням на такі докази.

Відповідно до довідки МСЕК серія МСЕ № 0267897 від 19.08.2008 позивачеві безтерміново призначено ІІ групу інвалідності загального захворювання (а.с. 10).

Із наданої позивачем копії трудової книжки (а.с. 11, 12) неможливо встановити посаду державної служби у вказану дату. Проте, 01.05.2016 позивачеві присвоєно п'ятий ранг державного службовця, 31.03.2017 позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 с. 87 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015, п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Заявою від 06.04.2017 (а.с. 13) позивач звернувся до відповідача за перерахунком пенсії як інваліда ІІ групи відповідно до Закону України "Про державну службу", так як має стаж державної служби понад 20 років.

Листом від 10.04.2017 № 2/Д-02 відповідач відмовив позивачеві у здійсненні перерахунку, посилаючись на п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213, відповідно до якого з 01.06.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким, зокрема, призначалася пенсія відповідно до Закону України "Про державну службу". Тому з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах, визначених зазначеним Законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються. Із 01.05.2016 набув чинності Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015, яким не передбачено перерахунок пенсії державним службовцям (а.с. 14).

Відповідач довідкою від 06.04.2017 № 2/06 вказав, що середні розміри надбавок, премій та інших виплат позивача за березень 2017 року складає 800,00 грн (а.с. 15, 16).

Довідкою про складові заробітної плати позивача від 06.04.2017 № 1/06 стверджено, що позивач працювала начальником бюджетно-фінансового відділу - головним бухгалтером Управління ПФУ в Семенівському районі, оклад 4000 грн, надбавка за 5 ранг 600 грн, надбавка за вислугу років 50 % за стаж державної служби 26 років, усього зарплата за березень 2017 року склала 6600 грн (а.с. 17).

Трудова книжка позивача містить штамп про призначення їй пенсії по інвалідності з 22.08.2006 (а.с. 11).

Повідомленням Семенівського УПФПУ № 133271 від 07.08.2008 вказано, що з 01.09.2008 відповідачеві призначено пенсію по інвалідності (а.с. 18).

Правова позиція, висловлена Верховним Судом в постановах від 20 лютого 2012 року, 14, 28 травня 2013 року (справи №№ 21-430а11, 21-125а13, 21-97а13 відповідно) зазначає, що отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Частиною шостою статті 37 Закону України "Про державну службу" (від 16.12.1993 N 3723-XII) у редакції, діючій на час призначення позивачеві пенсії по інвалідності передбачалося, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

На час звільнення позивача з державної служби вказаний Закон втратив чинність.

Відповідно до розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213 у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний закон не прийнято, у зв'язку з чим з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах, визначених Законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, який набрав чинності з 01.05.2016, не передбачено проведення перерахунків пенсій, призначених згідно із чинним законодавством.

Статтею 90 зазначеного Закону визначено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Перерахунок раніше призначених пенсій державним службовцям було передбачено статтею 371 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, яка втратила чинність на підставі Закону № 889.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 "Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб", яка діє з 01.05.2016, також не передбачено механізму перерахунку пенсій державним службовцям, яким пенсії призначено відповідно до Закону України "Про державн службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ.

Таким чином, на момент звернення позивача за перерахунком пенсії Законом № 889-VIII, який набрав чинності з 01.05.2016, не передбачено перерахунок пенсії державного службовця у зв'язку з підвищенням окладів працюючих державних службовців.

Cкасування окремим категоріям громадян права на перерахунок пенсії не суперечить ч. 3 статті 22 Конституції України, якою визначено, що при прийнятті нових законів або при внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 03.10.1997 у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Суд також враховує ухвалу Європейського суду з прав людини від 03.06.2014, заява № 43331/12, "Валентина Ніканорівна Великода проти України", у якій заявниця скаржилася, у т.ч., що внаслідок внесення у 2011 році змін до законодавчих актів розмір її пенсії було зменшено і вона більше не отримувала пенсії в розмірах, встановлених 19 січня 2010 року. Так, у пункті 28 ухвали суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі "Да Консесау Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії" (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12).

Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави. Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

Ураховуючи зазначене суд робить висновок, що законодавець не передбачив відповідні нарахування та перерахунки.

Розмір пенсії, яку отримувала позивач, не зменшився, а залишився на тому ж рівні. Тому відсутні підстави стверджувати, що права позивача були звужені.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні дії відповідача відповідають приписам ч. 2 ст. 19 Конституції України, іншим зазначеним вище нормативно-правовим актам, а, відтак, приписам ч. 3 ст. 2 КАС України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд робить висновок про правомірність дій відповідача стосовно позивача, які є предметом позовних вимог, та, відповідно, відмовляє у задоволенні адміністративного позову повністю.

Судові витрати у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 2, 158, 160-163, 1832, 184-186, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Харківського апеляційного адміністративного суду через Семенівський районний суд Полтавської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Ф.Харченко