Справа № 455/167/17
Суддя: Ніточко Л. Й.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 455/167/17
Провадження № 2-а/455/20/2017
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2017 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

у складі головуючої судді - Ніточко Л.Й.,

при секретарі - Сенеті Г.Н.,

з участю: позивача - ОСОБА_1 та представника відповідача - Дяків Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 14.02.2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, в якому зазначає, що він з грудня 1995 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та органах Національної поліції. В кінці травня 2016 року, проходячи службу в Національній поліції, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, його було направлено управлінням кадрового забезпечення Головного управління національної поліції у Львівській області на військово-лікарську комісію до державної установи «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Львівській області». За результатами обстеження, згідно свідоцтва про хворобу №98 від 02.06.2016 року, він був визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час.

На підставі поданого рапорту від 14.06.2016 року та свідоцтва про хворобу №98 від 02.06.2016 року був звільнений зі служби наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 24.06.2016 року № 182 о/с. Вислуга років у календарному обчисленні становить: 22 роки 10 місяців 06 днів, у пільговому обчисленні становить: 23 роки 11 місяців 03 дні.

18.07.2016 року матеріали для призначення пенсії були скеровані в Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, після чого йому було нараховано пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» і у липні та серпні 2016 року він отримував пенсію у розмірі 64% від відповідних сум грошового забезпечення.

З 01.09.2016 року відповідачем, з незрозумілих причин, проведено перерахунок пенсії з пониженням її основного розміру до 59% відповідних сум грошового забезпечення. Для роз'яснення даної ситуації ним було скеровано письмовий запит відповідачу, від якого 19.09.2016 року отримав відповідь, у якій вказано, що у свідоцтві про хворобу № 98 від 02.06.2016 року військово-лікарської комісії державної установи «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Львівській області» не зазначено інформацію про непридатність до служби в поліції, як це передбачено п.2 ч.І ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». У зв'язку з цим пенсійні виплати з 01.09.2016 року зменшено на 5%, в розмірі 59% відповідних сум грошового забезпечення. Такі дії відповідача вважає протиправними, а його право на отримання пенсії в повному обсязі - порушеним.

Однією із підстав для звільнення з органів Національної поліції України є хвороба, яка підтверджується висновком медичної комісії про її придатність до служби в поліції.

Встановлення факту хвороби здійснюється військово-лікарською комісією Державної установи «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Львівській області». За результатами проходження ним медичного огляду, даною комісією було видано свідоцтво про хворобу № 98 від 02.06.2016 року, зі змісту якого вбачається, що він є не придатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час на основі статті 39-6, 40-в, 71-г графи 1 розкладу хвороб і фізичних вад наказу МВС України від 06.02.2001 року № 85.

Окрім цього, із 15.12.2017 року у зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ, йому встановлено третю групу інвалідності.

Як зазначено вище, на підставі поданого ним рапорту від 14.06.2016 року та свідоцтва про хворобу № 98 від 02.06.2016 року, він був звільнений зі служби через хворобу. Тобто, свідоцтво про хворобу та поданий ним рапорт стали підставою для видання наказу на звільнення його зі служби, а наказ в свою чергу став підставою для нарахування йому пенсії, а не свідоцтво про хворобу, як це трактує відповідач.

Протиправне проведення перерахунку його пенсії з пониженням її основного розміру до 59% відповідних сум грошового забезпечення здійснено на підставі помилкового, розширеного тлумачення посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області ст.77 Закону України «Про Поліцію».

Просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області щодо здійснення перерахунку його пенсії з пониженням основного розміру її виплати до 59% від грошового забезпечення та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області здійснити перерахунок та виплату його пенсії за вислугу років у розмірі 64% від грошового забезпечення згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», починаючи з 01.09.2016 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні, викладеним у адміністративному позові та у відгуку на заперечення відповідача(а.с.123-127), просив їх задовільнити.

Представник відповідача Дяків Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та дала пояснення, аналогічні, викладеним в запереченні(а.с.60-68), просила у задоволенні позову позивача відмовити в повному обсязі за безпідставністю.

Вислухавши сторони, дослідивши долучені до справи документи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 позивач з 26.12.1995 року по 06.11.2015 року проходив службу у органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 року по 29.06.2016 року в органах Національної поліції України (а.с.11-12).

02.07.2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII (далі - ЗУ «Про Національну поліцію»), який згідно п.1 його розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування. Оскільки ЗУ «Про Національну поліцію» був опублікований 06.08.2015 року в газеті «Голос України» (№141-142), тому датою набрання ним чинності та одночасно датою втрати чинності Законом України «Про міліцію» є дата 07.11.2015 року.

Згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 24.06.2016 року №182 о/с ОСОБА_1 (Т-997431) звільнено зі служби з поліції з 29.06.2016 року, виплативши йому грошову компенсацію. Стаж служби в поліції та для виплати одноразової допомоги при звільненні зі служби в поліції становить 20 років 06 місяців 02 дні. Вислуга років у календарному обчисленні становить 22 роки 10 місяців 06 днів, у пільговому обчисленні 23 роки 11 місяців 03 дні (а.с.15)

Підставою звільнення позивача з поліції (через хворобу) стало свідоцтво про хворобу №98 від 02.06.2016 року, видане військово-лікарською комісією Державної установи « Територіальне медичне об»єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області», відповідно до постанови якої у ОСОБА_1 було виявлено захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (п. 11 свідоцтва про хворобу) та він визнаний непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (п. 12 свідоцтва про хворобу) (а.с.14).

Оскільки позивач був звільнений зі служби в поліції після набуття чинності ЗУ «Про Національну поліцію», тому норми вищевказаного закону у повному обсязі розповсюджувались на ті правовідносини, які регулювались ним на день звільнення позивача. Зокрема ст. 102 ЗУ «Про Національну поліцію» встановлювала, що пенсійне забезпечення поліцейських здійснюється в порядку та на умовах, визначених ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Також, оскільки позивач на день звільнення з поліції мав вислугу більше 23 календарних роки та 11 місяців, тому відповідно до п. «а» ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» він набув право на призначення йому пенсії за вислугу років за вищевказаним спеціальним пенсійним законом.

Розміри пенсій за вислугу років встановлені ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зокрема, для позивача розмір пенсії прямо встановлений пунктом «а» вищевказаної статті, а саме: особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію» - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення і за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення. Слід підкреслити, що у даному пункті наведений вичерпний перелік обставин, які мають юридичне значення для встановлення розміру пенсії позивачу у відсотках, це конкретний пункт звільнення статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію» та наявна вислуга років, натомість жодних інших додаткових умов для визначення розміру пенсії позивачу цей пункт не містить.

Таким чином, позивач звільнений з поліції саме на підставі пункту 2 частини першої статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію», а його вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становила повних 23 роки, тому відповідно до приписів пункту «а» ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», розмір пенсії позивача мав становити 64% відповідної суми грошового забезпечення (55% + 9%).

11.07.2016 року матеріали для призначення пенсії позивачу були скеровані сектором з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції у Львівській області (а.с.74).

Керуючись приписами ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» згідно протоколу ГУ ПФУ у Л/о за пенсійною справою № НОМЕР_1 з 30.06.2016 року позивачеві була призначена та по серпень 2016 року включно виплачувалась відповідачем пенсія у розмірі 64 % відповідної суми грошового забезпечення(а.с.71).

Однак, сума пенсії за вересень 2016 року, перерахована відповідачем, була фактично зменшена на 5% відповідної суми грошового забезпечення.

Будучи не згідним зі зменшенням щомісячної суми пенсії на 5% із вищевказаної підстави, позивач був змушений в порядку досудового врегулювання даного спору звернутись до ГУ ПФУ у Л/о за роз'ясненнями з відповідним інформаційним запитом.

У відповіді на запит відповідач листом №8925/03-25 від 19.09.2016 року (а.с.13) підтверджує, що з 30.06.2016 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 64 % відповідних сум грошового забезпечення. Однак, оскільки у свідоцтві про його хворобу не міститься інформація про непридатність до служби в поліції, то пенсійну справу, починаючи із 01.09.2016 року приведено, на думку відповідача, у відповідність до норм діючого законодавства та визначено розмір пенсії: 59 % грошового забезпечення, тобто 8407,72 гривні (а.с.13). Крім цього у відповіді на інформаційний запит відповідач повторно вказує, що після дооформлення медичних документів буде розглядатися питання виплати пенсії в попередньому розмірі, тобто, водночас, вищевказаною відповіддю, з метою подальшого отримання пенсії в розмірі 64 %, позивачеві запропоновано привести у відповідність до п. 2 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» наявні його військово-медичні документи (свідоцтво про хворобу).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 22 Конституції України встановлює правило, відповідно до якого конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Слід підкреслити, що зазначені вимоги Основного Закону України були дотримані законодавцем при прийнятті ЗУ «Про національну поліцію», статтею 102 якого для поліцейських не тільки збережено право на пенсійне забезпечення в порядку та на умовах ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яке було гарантовано також працівникам міліції статтею 23-1 Закону України «Про міліцію», але й посилено соціальний захист двох категорій колишніх поліцейських - тих, які отримали хворобу під час проходження служби та тих, які досягнули граничного віку перебування на службі. Так, згідно підпункту «в» частини 6 пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Національну поліцію», пункт «а» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» був доповнений нормою щодо встановлення особам звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» початкової суми пенсії не 50, а 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення, що у повній мірі розповсюджується і на позивача.

Ст. 46 Конституції України гарантує громадянам право на соціальний захист у передбачених законом випадках. Оскільки у преамбулі ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» закріплений обов'язок держави гарантувати гідне пенсійне забезпечення особам, які мають право на пенсію за цим Законом, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист, тому право на отримання пенсії на умовах та в розмірі, встановлених спеціальним законом, гарантоване позивачеві вищевказаною нормою Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються зокрема умови, норми та порядок пенсійного забезпечення. Зокрема для позивача, як вже було зазначено вище, таким законом є спеціальний закон - ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Ст. 1.1 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлює, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів, а зміна умов і норм пенсійного забезпечення таких осіб здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» .

Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Аналогічні норми містить Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1, зареєстрований в Мінюсті 15.02.2007 за № 135/13402 (далі - Порядок № 3-1).

Так, пунктом 7 Порядку № 3-1 встановлено, що для призначення пенсії за вислугу років до органів Пенсійного фонду України подаються зокрема військово-медичні документи про стан здоров'я звільненої особи.

Пунктом 16 Порядку № 3-1 встановлено, що при прийманні документів для призначення пенсії орган, що призначає пенсії, зокрема, здійснює попередню перевірку змісту і належного оформлення представлених документів.

Пунктом 17 Порядку № 3-1 встановлено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для, зокрема, призначення пенсії документами, орган що призначає пенсію розглядає подані документи та приймає рішення, зокрема, щодо призначення або про відмову в її призначенні.

Оскільки відповідач, розглянувши документи про призначення позивачу пенсії за вислугу років, призначило йому з 30.06.2016 таку пенсію згідно пункту «а» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 64 % відповідної суми грошового забезпечення, тому такі дії відповідача повністю ґрунтувались на зазначеній нормі закону та відповідали вимогам Порядку № 3-1.

Відповідно до ст. 51 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», перерахунок пенсій, призначених особам, які мають право на пенсію за цим Законом, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Із даної правової норми випливає, що законне право на перерахунок пенсії позивача з 01 вересня 2016 року могло виникнути у відповідача лише за умови настання в серпні 2016 року зазначених обставин. Однак, оскільки з моменту призначення пенсії позивачу у червні 2016 року, липні 2016 року, у т.ч. і в серпні 2016 року не виникало жодних обставин, що тягнули б за собою зміну розміру пенсії останнього, тому проведення відповідачем такого перерахунку пенсії позивача шляхом її зменшення до 59% відповідної суми грошового забезпечення на підставі «уточнення причини звільнення» суперечать вказаній нормі закону.

Слід підкреслити, що в законах України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також у Порядку № 3-1, серед переліку підстав для проведення перерахунку раніше призначених пенсій такої підстави як «уточнення причини звільнення» не міститься.

Аналізуючи вищевказані правові норми в їх сукупності можна дійти до висновку, що оскільки при призначенні пенсії позивачу відповідачем не було висунуто жодних зауважень щодо невідповідності чинному законодавству його військово-медичних документів (свідоцтва про хворобу № 98 від 02.06.2016), а позивачеві з 30.06.2016 була призначена та по серпень 2016 року включно виплачувалась пенсія у розмірі 64 % відповідної суми грошового забезпечення, тому перерахунок відповідачем з 01.09.2016 вже призначеної пенсії позивача шляхом її зменшення до 59 % відповідної суми грошового забезпечення суперечить нормам ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та Порядку № 3-1, тобто такий перерахунок вчинений відповідачем усупереч наданих йому повноважень.

Крім того, твердження відповідача про невідповідність чинному законодавству військово-лікарських документів позивача (свідоцтва про хворобу), яке надано у відповіді на заяву позивача, є юридично нікчемним з огляду на наступне.

Як станом на день набуття чинності ЗУ «Про Національну поліцію», так і на день перерахунку - 22.08.2016 року та на дату з якої мали б виплачувати перераховану пенсію з пониженням її основного розміру до 59% відповідних сум грошового забезпечення - 01.09.2016 року вже призначеної пенсії позивача, в системі МВС України проведення військово-лікарської експертизи з метою, зокрема, визначення за станом здоров'я придатності до служби в органах внутрішніх справ, військової служби, здійснювалося відповідно до підзаконних нормативних актів, а саме - Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України та Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України (далі - Порядок № 85), затверджених наказом МВС України від 06.02.2001 № 85, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2001 за №164/5355.

Так, пунктами 1.63, 1.63.5 Порядку № 85 визначено, що за результатами

медичного огляду військово-лікарські комісії виносять такі постанови, зокрема: «Не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час».

Слід зазначити, що жодних інших подібних нормативно-правових актів, які б окремо встановлювали непридатність до служби в поліції, на цей період часу ( на день призначення пенсії чи на час перерахунку пенсії) в системі МВС України або Національній поліції не існувало.

Тому службові особи військово-лікарської комісії при винесенні постанови про непридатність позивача до військової служби не мали права вийти за межі існуючих формулювань, якими не передбачено винесення постанови про непридатність до служби в поліції, та виклали постанову в свідоцтві про хворобу позивача у суворій відповідності до діючого на той час Порядку № 85.

Таким чином, юридично визначальним у даних правовідносинах є сам факт захворювання, яке спричинило подальшу непридатність позивача до проходження служби, що було установлено у прямо передбачений спосіб, відповідно до діючого підзаконного нормативного акту - Порядку № 85, та зафіксовано у відповідному документі - свідоцтві про хворобу № 524 від 25.11.2015, хоча формулювання, викладене в останньому - «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» і містить розбіжність із формулюванням, викладеним у п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - «непридатність до служби в поліції». Однак наявність такої розбіжності жодним чином не спростовує самого факту непридатності позивача до подальшої служби через хворобу, установленого відповідно до діючого порядку, а отже, така розбіжність у формулюваннях не може слугувати підставою для зменшення відповідачем розміру належної позивачу соціальної виплати - пенсії за вислугу років, гарантованої йому Конституцією України та ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до п.2 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Мінюсті 15.01.2015 за № 40/26485, відповідач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду. Тому, оскільки Конституція та закони України мають пріоритет над підзаконними нормативно-правовими актами, діяльність відповідача, як державного органу, повинна бути спрямована на виконання саме конституційних та законодавчих норм, а не підзаконних нормативно-правових актів (зокрема службових листів керівництва Фонду), що йдуть врозріз із такими нормами.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення, зумовлена насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей Військовослужбовці та працівники правоохоронних органів також обмежені у встановлених Конституцією України правах на підприємницьку діяльність, працю та інших, пов'язаних із забезпеченням собі і своїй родині максимально досяжного (відповідно до своїх здібностей) рівня життя, та на захист своїх економічних і соціальних інтересів. Таким чином, визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування, а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім'ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов'язків у зв'язку з виконанням ними державних функцій (рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року N 7-рп/2016, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 6 липня 1999 року N 8-рп/99).

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Аналогічну правову позицію зайняв Верховний Суд України у справах щодо пенсійних виплат за спеціальним законом (рішення від 06.10.2015 № 127/11720/14-а, від 10.02.2015 № 21-630а14, від 01.07.2014 № 21-244а14, від 10.12.2013 № 21-348а13).

В Пленумі Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Крім того, відповідно до ч.7 ст. 9 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить з конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

На вказане звертає увагу і Європейський суд з прав людини, практика якого, як джерело права, підлягає застосуванню судами при розгляді справ, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» та ч.2 ст.8 КАС.

Так, за позицією Європейського Суду з прав людини у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Аналогічна позиція Європейського суду з прав людини щодо віднесення соціальних виплат до категорії майна викладена в остаточному рішенні у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), № 38677/0624 від 24 липня 2014 року. Крім того в цій справі суд також зазначив, що відмова у задоволенні законного права заявника через відсутність механізму його реалізації, становить втручання у право власності згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а через нездатність забезпечити реалізацію такого права заявника в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов'язання за статтею 1 Першого протоколу.

В остаточному рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10 від 26 вересня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначає, що якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам. Також у даному рішенні суд дійшов до висновку, що бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

В остаточному рішенні у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), № 23759/03 та 37943/06 від 14 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини звертав увагу, що скарги заявника на незаконність застосування у правовідносинах інструкції, яка є підзаконним актом, і незастосування декрету Кабінету Міністрів, який мав силу закону, не були задоволені національними судами, та зазначав про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд дійшов такого висновку у зв'язку з тим, що по-перше, відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, таким чином, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Також слід зазначити, що правовідносини щодо реалізації права позивача на отримання пенсійної виплати у встановленій сумі, основані на принципі юридичної визначеності, що не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейського суду справедливості у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Незважаючи на те, що рішення Європейського суду справедливості не можуть бути застосовані в Україні в якості джерела права, однак правові позиції сформульовані у таких рішеннях можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація, міркування стосовно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з усталеними стандартами правової системи Європейського Союзу (інформаційний лист ВАСУ головам апеляційних адміністративних судів від 18.11.2014 № 1601/11/10/14-14).

Тому, у даній справі дії відповідача щодо незаконного зменшення призначеної позивачу суми пенсії з 64 до 59 відсотків відповідної суми грошового забезпечення спричинила порушення прав останнього.

Вищевказані рішення ЄСПЛ, як джерела права, використані ВАСУ при ухваленні рішень в справах про соціальні виплати, звільнення з публічної служби, а також при роз'ясненні практики застосування законодавства адміністративними судами (ухвали від 06.10.2016 в справі № К/800/48748/15, від 22.09.2016 в справі № К/800/13317/16, від 25.02.2016 в справі № К/800/34717/15, від 06.10.2015 в справі № К/800/34673/15, від 17.06.2010 в справі № К-4989/08, від 23.12.2009 в справі № К-30189/06, постанова від 23.07.2015 в справі № К/800/10197/15, постанова пленуму ВАСУ від 20.06.2011 № 4).

Таким чином, аналізуючи наведені правові норми в їх сукупності, дослідивши свідоцтво про хворобу № 98 від 02.06.2016 року на відповідність його вимогам Порядку № 85, можна дійти до висновку про те, що воно є належним документом, який підтверджує наявність у позивача захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що зумовило його непридатність до військової служби та слугувало законною підставою для звільнення позивача зі служби в поліції. Тобто юридично визначальним у даних правовідносинах є факт непридатності позивача до подальшого проходження служби, який був встановлений у визначений Порядком № 85 спосіб. Отже, з дня наступного за днем звільнення позивача зі служби в поліції, тобто з 25.06.2016 року, він набув право на отримання пенсії за вислугу років в розмірі, встановленому пунктом «а» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме - 64% відповідної суми грошового забезпечення. Призначення пенсії позивачу саме у такому розмірі мало бути здійснено відповідачем відповідно до єдиної об'єктивної умови - наявності наказу ГУНП у Л/о про звільнення позивача з поліції саме на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Розбіжність між формулюванням, зазначеним у свідоцтві про хворобу і Порядку № 85 - «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» та формулюванням, викладеним у п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - «непридатність до служби в поліції» не може бути підставою для зменшення позивачу встановленого йому розміру соціальної виплати, гарантованої Конституцією України та ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки, по-перше, така розбіжність не спростовує самого факту непридатності позивача до проходження служби; по-друге, така розбіжність виникла не з вини позивача; по-третє, така розбіжність, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, як джерела права, не може бути причиною невиконання державним органом - ГУ ПФУ у Л/о законодавчо встановленого для нього зобов'язання з проведення позивачу соціальної виплати у розмірі 64% відповідної суми його грошового забезпечення.

Отриману відповідь ГУ ПФУ у Л/о та зроблений ним перерахунок пенсії від 22.08.2016 щодо обчислення з 01.09.2016 пенсії позивача в розмірі 59% грошового забезпечення(а.с.114), суд розцінює як незаконне зменшення відповідачем належної позивачеві суми соціальної виплати.

Крім того суд вважає, що при визначенні розміру пенсії позивачу, фактично ГУ ПФУ у Л/о може посилатись лише на приписи пункту «а» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у зв'язку з чим зменшення розміру пенсії позивача з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» здійснено відповідачем з помилковим розширеним тлумаченням приписів зазначеної правової норми.

Таким чином, суд враховуючи вищезазначене дійшов висновку про те, що адміністративний позов підставний та підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись п. «а» ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», ст.ст. 10, 11,71, 86, 159-163 КАС України, -

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо здійснення перерахунку ОСОБА_1 пенсії з пониженням основного розміру її виплати до 59% від грошового забезпечення.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року пенсію за вислугу років у розмірі 64 % від грошового забезпечення відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням раніше проведених виплат.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Старосамбірський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова суду, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя Л.Й. Ніточко