Справа № 806/1215/17
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року Житомир справа № 806/1215/17

категорія 2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шимоновича Р.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, заступника начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати повну та достовірну інформацію на звернення,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання повної та недостовірної інформації на звернення від 20 лютого 2017 року;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області надати повну та достовірну інформацію на звернення від 20 лютого 2017 року;

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) заступника начальника ОСОБА_3 в частині ненадання повної та недостовірної інформації на звернення від 20 лютого 2017 року;

- зобов'язати заступника начальника ОСОБА_3 надати повну та достовірну інформацію на звернення від 20 лютого 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 лютого 2017 року звернувся до заступника начальника ГУ НП в Житомирській області ОСОБА_2 із зверненням на отримання інформації. Однак відповіді на вказане звернення відповідачами надано не було. Вважає, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області та заступник начальника ОСОБА_3 діють неправомірно та проявляють неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про інформації", "Про звернення громадян".

Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду направив заяву, у якій просив розглядати справу без його участі.

Представник Головного управління Національної поліції в Житомирській області з'явився до суду, позов не визнав і просив відмовити у його задоволенні, з мотивів наведених у письмових запереченнях. Подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заступник начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав.

Встановлено, що 20 лютого 2017 року ОСОБА_1 направлено начальнику та заступнику Головного управління Національної поліції в Житомирській області звернення, у якому вказав, що хотів би отримати доступ до інформації:

- чи відома інформація, що співробітник поліції ГУ НП в Житомирській області ОСОБА_4 з гр. ОСОБА_5 займається вимаганням коштів у громадян;

- чи уповноважили співробітники поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_4 гр. ОСОБА_5 представляти інтереси співробітників поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в правоохоронних органах;

- що спільного у співробітника поліції ГУ НП в Житомирській області ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з гр. ОСОБА_5, яка приймала участь у розповсюдженні наркотичних засобів.

Листом від 03 березня 2017 року за вих. № 484/18/01-2017 Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області повідомлено ОСОБА_1, що його звернення розглянуто та проінформовано про те, що викладені ним факти неодноразово перевірялись та не знайшли свого підтвердження.

Відповідь направлено на адресу ОСОБА_1 3 березня 2017 року.

Вважаючи, що відповідачі не надають інформацію на звернення від 20.02.2017 та посилаючись на невиконання ними саме вимог Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян", позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон).

Також указаний Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі статтею 3 Закону, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Вимоги до звернення наведені у статті 5 Закону, за змістом цієї статті звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Звернення може бути усним чи письмовим. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв'язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Розділом 2 (статті 14 - 23-1) Закону врегульований порядок розгляду звернень громадян.

Так, у статті 14 Закону наведено порядок розгляду пропозицій (зауважень) громадян. Статтею 15 цього Закону визначено розгляду заяв (клопотань). Особливості розгляду скарг громадян установлено статтею 16 Закону.

Згідно зі частиною першою статті 20 Закону, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними (частина друга статті 8 Закону).

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що реалізація права громадян звертатися особисто, а також направляти індивідуальні чи колективні звернення в державні органи й органи місцевого самоврядування можлива лише шляхом направлення ними звернення у формі, передбаченій Законом, та з дотриманням певних вимог цього Закону. При цьому, варто врахувати, що Закон України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які містять різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо), а також окремий порядок розгляду кожного із виду звернення.

Право вибору форми звернення належить особі. Проте, у зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Так як автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути дуже різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

У свою чергу, звернення оформлені без дотримання вимог Закону, відповідно до статей 5, 8 Закону, розгляду та вирішенню не підлягаю.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звертаючись письмово до Головного управління Національної поліції в Житомирській області форму звернення не вказав і направив на адресу відповідача "звернення". Звернення ОСОБА_1 від 20.02.2017 не містить жодної інформації, яка б дала можливість визначити суть порушеного в ньому питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги, та, відповідно, встановити форму звернення, передбачену Законом України "Про звернення громадян".

Отже, направлене позивачем до відповідача звернення від 20.02.2017, оформлене без дотримання зазначених вище вимог Закону.

Відповідачем указане звернення заявнику повернуто не було. Рішення з приводу припинення розгляду звернення позивача відповідачем не приймалося.

Натомість повідомлено, що викладені у ньому факти неодноразово перевірялись та не знайшли свого підтвердження. Відповідь надана із дотриманням строків, передбачених частиною першою статті 20 Закону.

Крім того, суд звертає увагу на те, що за змістом довідки Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 27.04.2017 № 890/105/18/01-2017 службовим матеріалам, які оформлено працівниками УОТЗ під час перевірки запитів та звернень, зокрема, ОСОБА_1 надано гриф обмеження "для службового користування".

Факт віднесення запитуваної позивачем інформації до інформації з обмеженим доступом також підтверджено судовими рішеннями в справах № 806/3027/16, № 806/482/17, які набрали законної сили.

Водночас постанови Житомирського окружного адміністративного суду та ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду у вказаних справах свідчать про те, що ОСОБА_1 вже вкотре звертається до відповідача про надання інформації з одних і тих самих питань.

Статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Згідно зі частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача стосовно того, що відповідачі діють неправомірно та проявляють неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про звернення громадян" щодо його звернення від 20.02.2017 свого підтвердження не знайшли.

Також суд вважає безпідставними посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на Закон України "Про інформацію", з огляду на слідуюче.

В силу приписів статті 1 Закону України "Про інформацію" термін "інформація" у цьому Законі вживається у такому значенні: інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно зі статтею 10 вказаного Закону, за змістом інформація поділяється на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Зі змісту наведених правових норм слідує, що особа може реалізувати своє право на отримання інформації в порядку вказаного Закону лише в тому разі, коли запитувана інформація вже створена та знаходитись на матеріальних, електронних чи інших носіях.

Втім, питання, поставлені позивачем перед відповідачами у зверненні від 20.02.2017 не підпадають під визначення інформації в розумінні Закону України "Про інформацію".

Беручи до уваги все викладене, суд дійшов переконання про відсутність з боку відповідачів протиправних дій (бездіяльності) в частині ненадання повної та достовірної інформації на звернення ОСОБА_1 від 20 лютого 2017 року та, відповідно, відсутність підстав для зобов'язання відповідачів надати йому повну та достовірну інформацію на звернення від 20 лютого 2017 року.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, відтак позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 86, 128, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.М.Шимонович