Справа № 816/725/17
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/725/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Алєксєєвої Н.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання Панькіної А.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області , ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації в Луганській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

15 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області , ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації в Луганській області про :

- зобов'язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 заробітну плату за період з 26.09.2014 по 25.11.2014;

- зобов'язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 26.09.2014 по 25.11.2014 у зв'язку з порушенням термінів її виплати;

- зобов'язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.11.2014 по день провдення розрахунку;

- зобов'язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів;

- зобов'язання виплатити на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 8 000 грн.

- зобов'язання ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації в Луганській області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачами не були виплачені заробітна плата за період з 26.09.2014 по 25.11.2014 та належні при звільненні кошти, що в свою чергу є порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача - ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що ТУ ДСА України в Полтавській області не є належним відповідачем по справі, оскільки не перебувало у трудових відносинах з позивачем у період з 26.09.2014 по 25.11.2014, за який виникла заборгованість по заробітній платі. Зазначав, що рішення ОСОБА_4 суддів України №76 від 24.12.2014, як підстава виплати заборгованості по заробітній платі та інших виплат, з нею пов'язаних, має рекомендаційний характер, а тому виплата суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апаратів судів, здійснюється виключно через територіальні управління ДСА у Донецькій та Луганській областях.

Відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. У письмових запереченнях вказував на те, що 25.11.2014 позивача було звільнено із займаної посади за переводом до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області, а тому нарахування заробітної плати та інших встановлених українським законодавством виплат, відповідно до рішення ОСОБА_4 суддів України №76 від 24.12.2014, здійснює ТУ ДСА України відповідної області. Крім того, просив суд розглянути справу за відсутності представника ТУ ДСА України в Луганській області.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 25.11.2014 №262 о/с звільнено старшого секретаря Краснодонського міськрайонного суду Луганської області ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 25 листопада 2014 року за переводом до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів /а.с. 20/.

Наказом Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області №01-07.264 від 26.11.2014 призначено ОСОБА_3 на посаду судового розпорядника Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з 26.11.2014, за переведенням з Краснодонського міськрайонного суду Луганської області, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Позивачу присвоєно 11 ранг 6 категорії посад державних службовців /а.с. 21/.

13.01.2016 позивач звернувся до ТУ ДСА України в Луганській області з проханням надати роз'яснення з приводу нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі /а.с. 17/.

Листом від 18.02.2016 №280/16вих ТУ ДСА України в Луганській області повідомила заявника, що у зв'язку зі зміною територіальної підсудності, нарахування і виплату заробітної плати ОСОБА_3 було припинено з 26.09.2014. ОСОБА_4 суддів України від 23.12.2014 №76 зобов'язано Державну судову адміністрацію України забезпечити виплату заробітної плати працівникам апаратів судів, які зараховані до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці. Беручи до уваги зазначені обставини, ТУ ДСА України в Луганській області надано довідку про складові заробітної плати для подальшого розрахунку та виплати заробітної плати за фактичним місцем роботи на підставі рішення ОСОБА_4 суддів України від 23.12.2014 №76.

Водночас, у вказаному листі ТУ ДСА України в Луганській області звернуло увагу, що реєстраційні, установчі документи, кадрова та бухгалтерська документація ТУ ДСА України в Луганській області залишилася у м. Луганську, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та з метою нарахування та виплати компенсації за невикористані відпустки запропоновано повідомити реквізити картрахунку та надати оформлену належним чином копію наказу керівника апарату про звільнення ОСОБА_3, довідку суду про кількість невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпустки /а.с. 17-19/.

30.09.2016 ОСОБА_3 звернулася до Державної судової адміністрації України з листом, в якому порушила питання, зокрема, щодо виплати заробітної плати за чотири місяці 2014 року (перебування у трудових відносинах з Краснодонським міськрайонним судом Луганської області).

За наслідком розгляду вказаної заяви, Державна судова адміністрація України повідомила позивача, що заробітна плата може бути здійснена на підставі довідки виданої ТУ ДСА України в Луганській області, відповідно до рішення ОСОБА_4 суддів України від 23.12.2015 №76, ТУ ДСА України в Полтавській області за період протягом якого ОСОБА_3 обіймала посаду в суді, що розміщувався на тимчасово неконтрольованій території, до моменту переведення, але не більше ніж за чотири місяці /а.с. 24-25/.

Водночас, ТУ ДСА України в Полтавській області листом від 30.11.2016 №02-19/2621, з посиланням на дію Тимчасового порядку №595 повідомила позивача, що виплата суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апаратів судів, здійснюється виключно через територіальні управління ДСА у Донецькій та Луганській областях /а.с. 26/.

12.01.2017 ОСОБА_3 повторно звернулася до Державної судової адміністрації України з листом, зокрема щодо виплати заробітної плати за чотири місяці 2014 року (перебування у трудових відносинах з Краснодонським міськрайонним судом Луганської області).

Листом від 26.01.2017 №Г62-17-82/17 Державна судова адміністрація України повідомила позивача, що за інформацією ОСОБА_1 управління, на підставі рішення ОСОБА_4 суддів України №76, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності планувалося здійснити виплату заробітної плати за чотири місяці 2014 року, проте Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби у Полтавській області у своєму акті від 28.12.2016 №08-21/16 про проведення перевірки ОСОБА_1 управління зазначено, що рішення ОСОБА_4 суддів України носить рекомендаційний характер та згадана виплата буде суперечити нормам чинного законодавства /а.с. 27-28/.

Позивач вважає, що відповідачами протиправно не виплачено належні йому грошові кошти, що має наслідком порушення його прав та охоронюваних інтересів, з огляду на що останній звернувся до суду з метою їх захисту.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам про зобов'язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 заробітну плату за період з 26.09.2014 по 25.11.2014, суд виходить із наступного.

Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 введено в дію рішення ОСОБА_4 національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», відповідно до якого на території Луганської та Донецької областей розпочата антитерористична операція.

З метою захисту особи, держави і суспільства від тероризму, виявлення та усунення причин і умов, які його породжують, визначає правові та організаційні основи боротьби з цим небезпечним явищем, повноваження і обов'язки органів виконавчої влади, об'єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв'язку із участю у боротьбі з тероризмом прийнято Закон України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 №638-IV (далі - Закон №638-IV).

Статтею 1 вказаного закону визначено, зокрема, що антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, а режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

У відповідності до ст. 3 Закону №638-IV боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; комплексного використання з цією метою правових, політичних, соціально-економічних, інформаційно-пропагандистських та інших можливостей; пріоритетності попереджувальних заходів; невідворотності покарання за участь у терористичній діяльності; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності; поєднання гласних і негласних методів боротьби з тероризмом; нерозголошення відомостей про технічні прийоми і тактику проведення антитерористичних операцій, а також про склад їх учасників; єдиноначальності в керівництві силами і засобами, що залучаються для проведення антитерористичних операцій; співробітництва у сфері боротьби з тероризмом з іноземними державами, їх правоохоронними органами і спеціальними службами, а також з міжнародними організаціями, які здійснюють боротьбу з тероризмом.

Організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції (ч. 1 ст. 4 Закону №638-IV).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2015 №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено «Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» (далі - Порядок №595).

Згідно п. 1 Порядку №595 він визначає процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям (далі - установи), здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей.

Пунктом 3 Порядку №595 встановлено, що заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки (п. 4 Порядку №595).

При цьому, переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, серед яких значиться м. Донецьк та Донецька область, зокрема Краснодонський район, де розміщений Краснодонський міськрайонний суд Луганської області.

Водночас, розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України від 02.09.2014 року №27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» було змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам.

Так, цивільні справи, справи про адміністративні правопорушення і кримінальні провадження, підсудні Краснодонському міськрайонному суду Луганської області, було передано для забезпечення розгляду Сватівським районним судом Луганської області.

Слід зазначити, що Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України «Про оплату праці» та Кодекс законів про працю України.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків).

ОСОБА_4 суддів України від 23.12.2014 №76 зобов'язано Державну судову адміністрацію України забезпечити виплату заробітної плати працівникам апаратів судів, які зараховані до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що обов'язок Державної судової адміністрації України щодо забезпечення виплати заробітної плати працівникам апаратів суддів прямо пов'язано з їх зарахуванням до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці.

Матеріалами справи підтверджено, що листом від 26.01.2017 №Г62-17-82/17 Державна судова адміністрація України повідомила позивача, що за інформацією ОСОБА_1 управління, на підставі рішення ОСОБА_4 суддів України №76, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності планувалося здійснити виплату ОСОБА_3 заробітної плати за чотири місяці 2014 року, проте Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби у Полтавській області у своєму акті від 28.12.2016 №08-21/16 про проведення перевірки ОСОБА_1 управління зазначено, що рішення ОСОБА_4 суддів України носить рекомендаційний характер та згадана виплата буде суперечити нормам чинного законодавства /а.с. 27-28/.

Однак, на вимогу суду представником ТУ ДСА України в Полтавській області надано письмові пояснення з яких вбачається, що докази здійснення відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності планування виплати ОСОБА_3 заробітної плати відсутні а вищевказана інформація до ДСА України відповідачем не надавалася. Також представником ТУ ДСА України в Полтавській області надано витяг з акту планової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в Полтавській області від 28.12.2016 №08-21/16, в якому відсутні відомості щодо зазначення Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби у Полтавській області, що рішення ОСОБА_4 суддів України від 23.12.2014 №76 носить рекомендаційний характер та згадана виплата буде суперечити нормам чинного законодавства.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 переведена, прикріплена та зарахована до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області, розміщеного на території, підконтрольній українській владі, суд приходить до висновку про наявність підстав для виплати їй ОСОБА_1 управлінням ДСА України в Полтавській області заробітної плати за період з 26.09.2014 по 25.11.2014.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_3 у частині зобов'язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 заробітну плату за період з 26.09.2014 по 25.11.2014 є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про зобов'язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.11.2014 по день проведення розрахунку, судом встановлено наступне.

Згідно ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Аналогічні приписи містяться у статтях 2, 24 Закону України «Про відпустки».

Окрім того, тривалість відпусток визначається Законом України «Про відпустки», іншими законами та іншими нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях (частина 1 статті 5 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до статті 75 Кодексу законів про працю України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Відповідно до статті 44 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Згідно зі статтею 83 цього Кодексу у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

З матеріалів справи судом встановлено, що наказом Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 25.11.2014 №262 о/с звільнено старшого секретаря Краснодонського міськрайонного суду Луганської області ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 25 листопада 2014 року відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів /а.с. 20/.

Заперечуючи проти позову ТУ ДСА України в Луганській області звернуло увагу, що реєстраційні, установчі документи, кадрова та бухгалтерська документація ТУ ДСА України в Луганській області залишилася у м. Луганську, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та з метою нарахування та виплати компенсації за невикористані відпустки запропоновано позивачу надати оформлену належним чином копію наказу керівника апарату про звільнення ОСОБА_3, довідку суду про кількість невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпустки.

Із пояснень позивача, наданих в ході розгляду справи, судом встановлено, що на вимогу ТУ ДСА України в Луганській області ОСОБА_3 надано належним чином завірену копію наказу керівника апарату суду Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 25.11.2014 №262 о/с. Інші документи у позивача відсутні та надати немає можливості.

Разом з тим, станом на момент розгляду справи належну ОСОБА_3 при звільненні компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів ТУ ДСА України в Луганській області не виплачено.

Поряд з цим, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, днем фактичного розрахунку позивача є 25.11.2014 року.

Під час судового розгляду справи встановлено та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що у день звільнення позивача 25.11.2014 не проведено остаточного розрахунку, що відповідачем не заперечується.

Такими діями порушено вимоги ст. 47 КЗпП України, яка зобов'язує в день звільнення провести остаточний розрахунок зі звільненим працівником.

Суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як зазначалося судом вище, рішенням ОСОБА_4 суддів України від 23.12.2014 №76 зобов'язано Державну судову адміністрацію України забезпечити виплату заробітної плати працівникам апаратів судів, які зараховані до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці.

У частині третій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Оскільки з позивачем не проведено остаточний розрахунок та не виплачено компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки при звільненні, позовні вимоги в частині зобов'язання ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про стягнення з ТУ ДСА України в Полтавській області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 за період з 25.11.2014 по день проведення розрахунку з позивачем.

Стосовно позовних вимог щодо зобов'язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 26.09.2014 по 25.11.2014 у зв'язку з порушенням термінів її виплати, суд виходить з наступного.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. № 1427.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати передбачена статтею 34 Закону України "Про оплату праці" і провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати громадянам доходів (пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати та інших), якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток (стаття 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", пункт 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. № 1427).

Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідач як роботодавець та як суб'єкт владних повноважень зобов'язаний виконувати вимоги щодо надання трудових гарантій, передбачених законодавством про працю, зокрема, виконувати вимоги ст. ст.33,34 Закону України «Про оплату праці» та відповідно до Законів України: «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», постанов КМУ № 1078 від 17.07.2003 р. і № 1427 від 20.12.1997 р., зобов'язаний нарахувати і виплатити розмір індексації заробітної плати за індексом споживчих цін, нарахувати і виплатити компенсацію; втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою її сплати за індексом споживних цін у встановленому порядку, а також надати на вимогу працівника письмовий розрахунок сум індексації і компенсації.

Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.01 р. затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. (далі - Порядок).

Відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно із п.п. 5, 7 Порядку № 159 сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць та проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати.

Визначальними обставинами для розрахунку компенсації є дати нарахування та виплати вказаних доходів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст. 2 вказаного Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За приписами ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.01 р. (п. 2 Порядку № 159).

Згідно з п. 3 Порядку № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: 1) пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); 2) соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); 3) стипендії; 4) заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до п. 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Отже, стягненню підлягає грошова компенсація втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати за період з 26 вересня 2014 року по день фактичної виплати вказаних доходів.

Однак, позивач не надав доказів, а судом не встановлено обставин нарахування і виплати ОСОБА_3 заробітної плати за період з 26 вересня 2014 року по 25 листопада 2014 року, а відтак вимоги позивача про нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 8000 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З системного аналізу вказаної норми, суд приходить до висновку, що для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов'язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права

При з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, які визначає підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 № 4, моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивач не довів в судовому засіданні факту завдання йому моральної шкоди, не надав суду належних доказів того, що не виплата позивачу заробітної плати, призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною першою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Виходячи з приписів вказаної статті суд вважає за необхідне зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області подати до суду звіт про виконання судового рішення після спливу двох місячного строку з моменту набрання законної сили постановою суду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, ОСОБА_1 управління Державної судової адміністрації в Луганській області про зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 заробітну плату за період з 26 вересня 2014 року по 25 листопада 2014 року.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 01 лютого 2014 року по 25 листопада 2015 року тривалістю 7,5 календарних днів.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 25 листопада 2014 року по день проведення повного розрахунку.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області подати до суду звіт про виконання судового рішення після спливу двох місячного строку з моменту набрання законної сили постановою суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 09 червня 2017 року.

Суддя Н.Ю. Алєксєєва