Справа № 815/440/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/440/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 02.12.2016 року №620-16, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

- визнати рішення відповідача від 02.12.2016 року № 620-16 протиправним та скасувати його;

- зобов'язати відповідача повернути йому посвідчення біженця.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтував тим, що відповідачем, під час винесення рішення №451-16 від 22.08.2016 року, не було враховано небезпечну для життя ситуацію по країні походження позивача та не було проінформовано письмово позивача про наявність підстав про скасування рішення про визнання біженцем.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, підтримала надані до суду заперечення та зазначила, що рішення №620-16 від 02.12.2016 року Державної міграційної служби України про втрату статусу біженця законне та обґрунтоване, у зв'язку з тим що, позивач добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 02.12.2016 року №620-16, зобов'язання вчинити певні дії.

ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою на вказану постанову, просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що за результатами розгляду особової справи, на підставі наказу Київської МДА від 22.05.2001 року №176, громадянину Афганістану ОСОБА_3 було надано статус біженця на підставі ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі листа ДМС від 30.03.2015 року №8.6/1615-15 щодо початку процедури, передбаченої ст.11 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.80) стосовно біженця, через його виїзд до Афганістану, який підтверджено листом АДПС України від 04.03.2015 року №55/724 (а.с.81) було розпочато проведення процедуру втрати статусу біженця.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що ДМС України в Одеській області громадянину Афганістану ОСОБА_3 було інформовано листами №5/1-502 від 21.04.2015 року (а.с.79), №5/1-682/1 від 22.05.2015 року (а.с.78) про початок процедури втрати статусу біженця на території України та повідомлено про право брати участь у зазначеній процедурі шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) або надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення.

11.09.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області було винесено подання про втрату статусу біженця (а.с.74-77).

За результатом розгляду особової справи та подання ГУ ДМС України в Одеській області ДМС України прийняло рішення про втрату статусу біженця від 02.12.2016 року №620-16.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 неодноразово, добровільно, на тривалий час (у 2015 році 10 місяців) повертався до країни громадянського походження Афганістан, тому у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні громадянського походження.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

У відповідності до положень статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України №3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» втрата і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

1. Статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи рішення спірне рішення, Державна міграційна служба України як на правову підставу для його прийняття посилалася на пункт 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Пунктом 6 частини першої статті 11 вищевказаного Закону статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади (частина 4 статті 11 Закону від 08.07.2011 року № 3671-VI).

Згідно частина 9 статті 11 Закону від 08.07.2011 року № 3671-VI у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до частини 10 статті 11 Закону від 08.07.2011 року № 3671-VI рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилається разом з особовою справою біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, до відповідних посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади (частина 15 статті 11 Закону від 08.07.2011 року № 3671-VI).

Колегією суддів встановлено, що під час співбесіди 13.01.2016 року позивач повідомив, що він дійсно виїжджав до Афганістану 14.03.2014 року, авіарейсом сполученням Одеса (Україна) Дубаї (ОАЕ) - Кабул (Афганістан). В Афганістані позивач перебував протягом двох місяців в гостях у родичів м. Логар.

Також позивачем було повідомлено, що він виїжджав до Афганістану у 2013, 2014 та у 2015 році.

Під час перетину кордону Афганістану позивач свідомо звертався до співробітників прикордонної служби Афганістану з метою не проставляння штампів про перетин кордону до проїзного документа біженця. Під час судового засідання позивач зазначене підтвердив та зазначив, що платив гроші прикордонникам за те, щоб вони не ставили штамп про перетин кордону Афганістан.

Більш того, позивачем було зазначено, що під час довготривалого перебування в Афганістані протягом двох місяців він не затримувався на одному місці, однак раніше заявляв, що у вказаний період перебував у далеких родичів в м. Логар.

Під час судового засідання, позивач зазначив, що перебував на території Афганістан чотири рази. У 2015 році позивач перебував 10 місяців на території Афганістан. Під час перебування в Афганістані знаходився в будинку батьків (в якому він проживав до приїзду на територію України).

Отже, тимчасові виїзди позивача до країни громадянської належності може бути розцінені як виключні підстави вважати, що він добровільно знову скористався захистом цієї країни.

У той же час, як було встановлено судом апеляційної інстанції позивачем не надано жодних доказів наявності у нього особистих (сімейних) причин для відвідування країни громадянської належності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем доведено наявність підстав для позбавлення позивача статусу біженця.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо ситуації у країні походження, оскільки відповідна ситуація не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта на формальний підхід відповідача до розгляду питання щодо втрати статусу біженця та прийняття рішення без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема наявною копією особової справи позивача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача є очевидно необґрунтованими та вважає правомірним рішення відповідача від 02.12.2016 року № 620-16, оскільки під час проведення співбесіди та під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об'єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 08.06. 2017 року.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: А.В. Крусян