Справа № 465/7442/16-а
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5785/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Старунського Д. М.,

за участю секретаря - Андрушківа І. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Залізничного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова на постанову Франківського районного суду міста Львова від 10 квітня 2017 року у справі № 465/7442/16-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова (правонаступником якого є Залізничне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова) про визнання неправомірними дій та зобов'язання поновити виплату пенсії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова (далі - управління), в якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови поновити йому виплату раніше призначеної пенсії та зобов'язати відповідача поновити таку виплату починаючи з 07 жовтня 2009 року, з урахуванням усіх перерахунків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відмова управління поновити йому виплату пенсії є протиправною, оскільки прийняття Конституційним Судом України рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009) щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є підставою для поновлення його конституційного права на виплату пенсії незалежно від місця його постійного проживання.

Постановою Франківського районного суду міста Львова від 10 квітня 2017 року вказаний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на пункт 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV, відповідно до якого виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Крім цього зазначає, що на даний час міжнародна угода між Україною та Сполученими Штатами Америки про співробітництво в галузі соціального забезпечення не укладена, а тому відсутні законні підстави для відновлення позивачу виплати пенсії.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце його проведення, тому відповідно до частини першої статті 41 та частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за їхньої відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні та отримував пенсію за віком.

Згідно з відомістю від 09 січня 2002 року № 14 виплату пенсії по віку ОСОБА_1 було припинено у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання. В січні 2002 року йому було виплачено пенсію за шість місяців наперед з 01 лютого 2002 року по 31 липня 2002 року.

У зв'язку з припиненням виплати пенсії, представник ОСОБА_1 звернувся до управління із заявою від 28 вересня 2016 року про поновлення виплати такої.

Листом відповідача від 13 жовтня 2016 року № 171-Ш/8 позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії у зв'язку з тим, що він виїхав на постійне місце проживання за кордон, а міжнародного договору, яким би було передбачено виплату такої пенсії між Україною і Сполученими Штатами Америки укладено не було. Крім цього зазначено, що термін дії поданого паспорта позивача НОМЕР_1 закінчився 16 червня 2008 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням Рішення № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії здійснюється незалежно від місця проживання пенсіонера та зобов'язав відповідача поновити виплату позивачу пенсії з дати прийняття Рішення № 25-рп/2009.

Суд вважає такий висновок суду першої інстанції частково правильним з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

На підставі наведеного слід зробити висновок, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права ОСОБА_1 на виплату йому пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону № 1058-ІV. Отже, з цього часу управління мало відновити виплату пенсії ОСОБА_1, який виїхав на постійне місце проживання за кордон.

Оскільки управлінням не було поновлено позивачу виплату пенсії з дати набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, то відповідно даний спір має вирішуватися з урахуванням статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

До суду позивач звернувся лише 28 грудня 2016 року, тобто позовні вимоги за період по 27 червня 2016 року заявлені ним після спливу шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України. Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду ним зазначено не було.

Відповідно до частини першої статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Отже, встановивши, що позовна заява подана до суду після спливу шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, та без викладу обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд першої інстанції повинен був частину вимог заявлених поза межами строку давності залишити без розгляду.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 КАС України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Залізничного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова задовольнити частково.

Постанову Франківського районного суду міста Львова від 10 квітня 2017 року у справі № 465/7442/16-а - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова про визнання неправомірними дій та зобов'язання поновити виплату пенсії задовольнити частково.

Зобов'язати Залізничне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком починаючи з 28 червня 2016 року.

Адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання неправомірними дій та зобов'язання управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова поновити виплату пенсії ОСОБА_1 за період з 07 жовтня 2009 року по 27 червня 2016 року - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський