Справа № 804/5034/16
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2017 рокусправа № 804/5034/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимова Д.В.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1 ОСОБА_2,

ОСОБА_3 - адвокат

відповідача: - ОСОБА_4 дов від 12.01.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року

у справі № 804/5034/16

за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

про скасування рішення №369-16 від 15.07.2016, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 №369-16 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином ОСОБА_5 Арабської Республіки, яка є об'єктом постійних обстрілів, одним з епіцентрів збройного протистояння. Позивач зазначає, що не може повернутися до країни своєї громадянською належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Війна в країні відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення, тому неможливо підтримувати жодну із сторін конфлікту, у зв'язку з цим він не бажає приймати в цьому участь, оскільки його можуть призвати до служби в армії. Батьки позивача до війни в ОСОБА_6 працювали в державній організації та належали до партії президента, але держава вирішила, що їхнє місто підтримує терористів, а терористи мешканців міста вважають зрадниками, що несе загальну загрозу життю його рідним. Відмова відповідача у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за таких обставин є протиправною та не обґрунтованою.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2016 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду мотивовано тим, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені позивачем обставини, дослідив інформацію по країні походження, і з огляду на імперативні приписи, сформульовані у Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких вказані статуси не надаються.

Не погодившись з постановою першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та задовольнити позовні вимоги.

Посилаючись на чинне законодавство України та міжнародні нормативно-правові акти, позивач наполягає на наявності підстав для надання йому статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що у випадку, якщо позивач повернеться на Батьківщину, то буде рекрутованим до лав армії, і змушений буде вбивати своїх співгромадян, в тому числі мирне населення, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам, а у тому випадку, якщо позивач відмовиться стріляти, то його можуть вбити як дезертира.

З посиланням на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця і особи без громадянства в Україні», позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано ситуацію у країні походження позивача, яка повинна враховуватись при визнанні статусу біженця і яка є доказом того, що суб'єктивні побоювання позивача стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

При цьому позивач зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Позивач вважає хибними висновки відповідача, підтримані судом першої інстанції, що інформація з інтернет-джерел сьогоднішнього дня вказує, що позивач може повернутись до смт.Аль-Джанудія і не хвилюватись через те, що його заарештують або примусять воювати, оскільки інтернет-джерела вказують на амністію, проголошену президентом країни для тих, хто відмовляється служити в армії, і вона поширюється на проживаючих в ОСОБА_6 та за її кордоном. Позивач зауважує, що інформація, розміщена у вказаному відповідачем інтернет-джерелі, датована 25.07.2015, в якому немає інформації щодо строку дії цього указу про амністію, а також вказаний указ не захищає позивача від можливості бути призваним з запасу до лав діючої армії (яка чинить чисельні злочини проти власного населення).

В судовому засіданні позивач і представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечує, зазначаючи, що у громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_2 умови, передбачені п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, а також позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту. Разом із цим, надані позивачем відомості, а саме те, що його життю і здоров'ю загрожує небезпека, не відповідають дійсності, що дає можливість стверджувати, що до ОСОБА_8 служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 ОСОБА_2, 20.08.1990 р. н., є громадянином ОСОБА_6, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, провінція Ідліб, ОСОБА_6, за релігійними переконаннями мусульманин-суніт, за національністю араб, неодружений.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишив ОСОБА_6 у 2009 році з метою отримання освіти в Україні, тобто ще до початку внутрішнього збройного конфлікту (з 2011 року).

У складі його сімї, що залишилась в ОСОБА_6, батько, мати, брат і 4 сестри.

В період 2009-2010 років позивач навчався у медичній академії м. Дніпропетровська - підготовче відділення; у 2010 році перевівся на навчання до Дніпропетровського Національного університету (ДНУ), після закінчення якого отримав дипломи бакалавра у 2014 року та 25.03.2016 заявник закінчив магістратуру ДНУ ім. Олеся Гончара (а. с.50-53).

31.03.2016, з огляду на те, що війна у ОСОБА_6 продовжується, а позивач є військовозобовязаним (за його твердженням), а також, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 планує вступити до аспірантури у вересні, а реєстрація у нього закінчується 01.04.2016, позивач звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В анкеті, заповненої позивачем 31.03.2016, ОСОБА_1 ОСОБА_2 в якості причин виїзду з країни постійного проживання зазначив, що їхав навчатися, а під час навчання в ОСОБА_6 почалася війна, просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він має служити в армії, яка невідомо за що воює і за що вбиває, і йому спочатку необхідно закінчити навчання (а. с.54-59).

Вищевказану заяву позивача прийнято ГУ ДМС України в Дніпропетровській області до розгляду та видано ОСОБА_1 ОСОБА_2 довідку за звернення за захистом в Україні № 003188 (а. с.10, 11).

Співробітниками ГУ ДМС України в Дніпропетровській області проведено співбесіду з позивачем, яка відображена у протоколі від 12.04.2016 (а. с.60-66).

У даному протоколі зазначені такі відомості, надані позивачем стосовно себе під час проведення цієї співбесіди:

- ОСОБА_1 ОСОБА_2 стверджує, що всі його рідні, окрім брата, на теперішній час проживають в ОСОБА_6: батьки - в смт.Альжанудія, провінція Ідліб, ОСОБА_6; сестри навчаються та проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, а брат в 2015 році звернувся у міграційну службу Німеччини з питання щодо отримання статусу біженця, на теперішній час там і зживає та очікує відповіді (а. с.63);

- ОСОБА_1 ОСОБА_2 стверджує, що раніше його батьки працювали в державній організації телекомунікацій; батько був головним інженером, а мати - секретарем. Потім їм перестали платити зарплату тому, що держава вирішила, що їх місцевість підтримує терористів і на сьогодні мама без роботи, а батько торгує машинами. Оскільки його батьки працювали в державній організації, то вважалось, що вони підтримують державу і ті, хто вийшли на мітинги та не працювали в державі, були проти них і могли їх за це вбити, тому що хотіли повалити держав; загроза була загальна, оскільки починалась війна, але про те, що їм особисто загрожували позивач не знає (а. с.63);

- ОСОБА_1 ОСОБА_2 стверджує, що батько, мати, я і дві старші сестри входили до партії «Альбас», що підтримувала президента ОСОБА_6; після того, як почалась війна, підтримувати цю партію перестали; документів про щодо підтримки цієї партії у позивача немає (а. с.63, 64);

- стосовно питання про загрозу його сестрам, заявник повідомив, що зараз його сестри мешкають в м.Алеппо, де знаходиться державна армія і їх ніхто не переслідує; якщо в місто зайдуть ДААШ, то за те, що вони не дотримуються суворих законів ісламу (не носять паранджу та ін.) їм загрожує небезпека (а. с.64);

- у відповідь на питання чого саме ОСОБА_1 ОСОБА_2 боїться своїй країні останній відповів, що більш за все боїться загрози смерті, відразу як він попадає у ОСОБА_6, його забриють армію, а він не хоче вбивати людей, оскільки не підтримує ні ту, ні іншу сторону.

При цьому у відповідь на питання чи поступали ОСОБА_1 ОСОБА_2 будь-які погрози, останній відповіді «ні» (а. с.65).

- у відповідь на питання, за яких обставин ОСОБА_1 ОСОБА_2 міг би повернутись у ОСОБА_6, останній відповів, що у разі якщо щось трапиться з рідними (а. с.65).

За результатами розгляду вищевказаної заяви та матеріалів справи ОСОБА_1 ОСОБА_2 № 2016 DP 0003 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області підготовлено Висновок від 18.04.2016 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч.ч.1, 4 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як зазначено у вказаному Висновку, інформація з Інтернет джерел підтверджує твердження заявника щодо ситуації збройного конфлікту в країні його громадянської приналежності, який розпочався у 2011 році і на теперішній час має руйнівні наслідки для сирійського народу, в тому числі, ріст жертв серед цивільного населення, великомасштабне знищення людей всередині і за межами країни , а також гуманітарну кризу.

18.04.2016 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області виданий наказ № 57 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким вирішено прийняти до оформлення документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_2.

17.05.2016 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з ОСОБА_1 ОСОБА_2 проведено додаткову співбесіду, оформлену відповідним протоколом (а.с.151). Позивач повідомив, що на даний час його сестри проживають в районі Аль-Азизиет Алеппо, який контролюється державою; брат в Германії отримав статус біженця. Двоюрідні брати проживають в ІНФОРМАЦІЯ_3. З рідними в ОСОБА_6 позивач спілкувався напередодні, які повідомили, що місто контролюють терористи, оскільки воно розташоване на кордоні з Турцієй. Також позивач підтвердив, що якщо повернеться в ОСОБА_6, його відразу заберуть до армії.

17.06.2016 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, розглянувши особову справу громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_2 № 2016 DP 0003, склав Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджений заступником начальника Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області 17.06.2016.

У підсумку даного Висновку зазначено, що в результаті всебічного, об'єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи № 2016 DP 0003 та інформації по країні походження, у заявника не виявлено підстав для того, щоб бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно п.1 та п.13, ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки заявник не надав обґрунтовані докази щодо побоювання загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а саме:

- заявник за жодною із конвенційних ознак на Батьківщині не переслідується;

- заявник надав переконливі докази співробітникам міграційної служби, згідно позиції УВКБ ООН від 16.12.98 «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців»;

- заявнику та його рідним не загрожує небезпека через те, що його батьки

працювали в державній організації;

- заявник військовозобов'язана особа, проте у разі повернення до ОСОБА_6 не

буде призваним до лав сирійської армії, для участі у бойових діях;

- має куди и до кого повернутись проживати в ОСОБА_6.

На підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказами наявності умов для визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, відповідачем - Державною міграційною службою України встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», внаслідок чого прийнято рішення від 15.07.2016 № 369-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_2 (а.с.154).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Стаття 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (в редакції на момент виникнення спірних відносин) визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч.1, 2, 7 ст.7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Стаття 8 Закону № 3671-VI встановлює порядок попереднього розгляду заяв, в абз.1 ч.1 якої встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч.4 ст.8 Закону № 3671-VI).

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні (ч.5 ст.8 Закону № 3671-VI).

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено у статті 9 Закону № 3671-VI.

Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами ст.10 вказаного Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, аналіз положень Закону № 3671-VI та Правил № 649 свідчить, що розглядаючи заяву після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як зазначено вище, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону, а саме: не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено вище, рішення про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 15.07.2016 № 369-16 прийнято з дотриманням законодавчо встановленої процедури, за результатами вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивовано тим, що стосовно заявника відсутні умови, зазначені у п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI.

При розгляді заяви позивача ДМС України дійшла висновку, що дії позивача вказують на те, що отримання статусу біженця, це спроба легалізації на території України, оскільки інших підстав він не має; Україну, як країну проживання, він не розглядає, оскільки планує виїхати до будь - якої третьої країни, як тільки закінчить своє навчання. Повернення до ОСОБА_6 позивач не розглядає, тому що, військові події до сьогоднішнього дня не мають завершення і заявник, як він вважає, не матиме можливості достойно там проживати.

Виходячи з наведених вище правових норм Закону №3671-VI, а також п.п.5, 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998, саме на заявника, який має намір отримати певний статус, покладається обовязок довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, надати правдиві факти, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Отже, для визначення біженцем особи, яка не є громадянином України, наявними мають бути обставини, що ця особа не може користуватися захистом країни громадянської належності внаслідок:

- побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- такі побоювання є обґрунтованими, тобто доводяться дійсно існуючими обставинами.

При цьому згідно з п.F «Відмінність економічних мігрантів від біженців» Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р., які стосуються статусу біженців) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Разом з тим, у п. 37 вищевказаного Керівництва визначено, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Крім того, у п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця і особи без громадянства в Україні» 25.06.2009 № 1, звернуто увагу судів на те, що згідно з наведеною вище Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:а) расової належності;б) релігії;в) національності (громадянства);г) належності до певної соціальної групи;д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

В даному випадку позивач стверджує, що боїться повертатися до ОСОБА_6, оскільки в ОСОБА_6 війна, існує постійна загроза життю населенню; оскільки його батьки до війни в ОСОБА_6 працювали в державній організації та належали до партії президента, але держава вирішила, що їх місто підтримує терористів, а терористи мешканців міста вважають зрадниками, є загальна загроза життю рідним позивача; позивач як військовозобовязана особа може бути призваний до армії, а він не бажає брати участь у військових подіях, оскільки не підтримує жодної протидіючої сторони.

Втім вказані обставини не є свідченням наявності у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або за політичні погляди, тим більше, що позивач не приймав участі у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях.

За іншими обставинами, наведеними позивачем, члени його сімї мешкають на даний час у ОСОБА_6, деякі з них працюють, не переховуються, що, відповідно, свідчить про відсутність реальних переслідувань за національною ознакою, за віросповіданням чи за партійною належністю членів сімї позивача.

З огляду на викладене, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, погоджується з висновками відповідача про відсутність у позивача умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI - особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до статті 15 Директиви ЄС 2011/95/EU від 13.11.2011, яка визначає підстави для надання додаткового захисту, як ризик отримання серйозної шкоди у формі:

а) смертна кара:

в) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження,

с) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Отже, наведені в п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI обставини повинні мати не загальний характер, а бути реально можливими саме відносно до особи, що звернулася з заявою про надання їй відповідного статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, факти дискримінації та можливого подальшого переслідування або арешту позивач не надав.

Відповідно до співбесід від 12.04.2016 та 17.05.2016 позивач не надав інформації щодо загрози життю його батьків на сьогоднішній день через те, що вони працювали в державній організації, зі слів заявника загроза була загальна, так як почалась війна, про те що їм особисто погрожували, позивачу не відомо.

Судом також встановлено, що позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, державними органами не переслідувався.

В апеляційному суді позивачем підтверджено надану ним раніше інформацію, що його батьків та рідних ніхто не переслідує, їм не погрожує, вони не зазнають небезпеки.

Відомості, надані позивачем ОСОБА_8 службі, а також інформація про країну походження з інтернет-джерел, також не свідчать, що відносно ОСОБА_1 ОСОБА_2 існують обставини, наведені в п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI.

Фактично позивач не бажає повертатись до країни своєї громадянської належності через побоювання опинитись у лавах армії і воювати або відбувати покарання за дезертирство.

З наведеної у Висновку добірки матеріалів, підготовленої офісом УВКБ ООН в України з Інтернет-джерел з посиланням на електронні адреси (а. с.163, 164):

- сирійські громадяни чоловічої статі підлягають примусовому військовому набору з 18 років. У березні 2011 року президент ОСОБА_3 видав наказ, що зменшує обов'язкову військову службу з 21 до 18 місяців. Це було сприйнято як спроба заспокоїти невдоволення серед сирійської молоді, що обурилася як відмовою держави в продовольчому забезпеченні сімей, члени яких уникнули військової служби, так і частими перевірками посвідчень особи у громадян країни… Обов'язкове здійснення військової служби вказано у Національному ОСОБА_9 1953 року. Усі чоловіки віком від 18 до 40 років є військовозобов'язаними за виключенням тих курдів, які є особами без громадянства;

- покарання за ухилення від призову на військову службу залежить від обставин та може коливатися від 1-6 місяців ув'язнення до 5 років. Військове дезертирство карається або ув'язненням на 5 років, або від 5 до 10 в тому випадку, якщо дезертир покинув країну (дата доступу: 10.08.2015, Великобританія: UK Home Office (MBC) Методичні рекомендації: ОСОБА_6, 15 січня 2013 р.);

- якщо громадянин був призваний до військової служби, поки він знаходився за кордоном, він буде ідентифікований імміграційними органами після повернення до ОСОБА_6, оскільки його ім'я з'явиться у списку розшукуваних осіб. Імміграційні органи влади проінструктують його про необхідність прозвітувати про свій приїзд військовим органам влади, зазвичай впродовж 2 тижнів або до одного місяця після приїзду. Однак у випадку, якщо не повідомить військовий орган влади впродовж зазначеного часу, її викличуть у Військовий суд та обвинуватять в ухиленні від призиву на військову службу (Великобританія: МВС, Інформація по країні походження: ОСОБА_6, 15 серпня 2012 р.).

- Президент ОСОБА_10 ОСОБА_3 видав указ, яким оголошено загальну амністію для військових дезертирів, котрі порушили закон про обовязків призов на військову службу.

Про указ ОСОБА_3 було оголошено на державному телебаченні. Закон про амністію дезертирів буде застосовуватись не тільки до тих, хто знаходиться у ОСОБА_10, а й за межами країни (Інтернет-джерело, дата доступу 06.06.2016).

За результатами аналізу вказаної інформації орган ДМС дійшов висновку, існує обов'язковий призов до президентської армії, а за ухилення від військової служби можливо було отримати покарання, але на сьогоднішній день заявник може повернутися до смт.Аль-Джанудія і не хвилюватись через те, що його заарештують або примусять воювати, з чим апеляційний суд погоджується.

Посилання позивача, що інформація у вказаному відповідачем інтернет-джерелі не містить відомостей щодо строку дії цього указу про амністію, судом не приймаються з огляду на відсутність доказів про припинення дії вказаного указу про амністію.

Також не приймаються твердження позивача, що даний указ не захищає позивача від можливості бути призваним з запасу до лав діючої армії (яка чинить чисельні злочини проти власного населення), оскільки ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших фігурантів кримінальних справ, повязаних з ухилення від призову на військову службу або дезертирством, оскільки з вищенаведеної інформації з інтернет-джерел вбачається, що міра покарання за ухилення від призову на військову службу може коливатись від 1-6 місяців ув'язнення до 5 років, а за військове дезертирство - ув'язнення від 5 до 10 років, і смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур заявнику не загрожує.

За таких обставин, наявність загрози життю, безпеці позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, не доведена.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає вірним висновок відповідача про відсутність умов, передбачених п 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Суд першої інстанції вірно встановив, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження і з огляду на положення ст.6 Закону № 3671-VI правомірно відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отже правові підстави для скасування рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 № ю69-16 відсутні.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків Державної міграційної служби України щодо відсутності у позивача умов, зазначених у п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, не впливають на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення про відсутність підстав для задоволення позову.

Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відсутні, у зв'язку з чим апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року у справі № 804/5034/16 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко