Справа № 806/2235/16
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Черняхович І.Е.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"06" червня 2017 р. Справа № 806/2235/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іваненко Т.В.

суддів: Кузьменко Л.В.

ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Лібеги С.О.,

позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "14" березня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, про визнання дій неправомірними, стягнення суддівської винагороди в розмірі 46507,59 грн та середнього заробітку за весь час затримки ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, в якому просила визнати дії відповідачів щодо зменшення виплати суддівської винагороди (заробітної плати) за вересень-грудень 2014 року та січень-березень 2015 року неправомірними та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_3 суддівську винагороду (заробітну плату) в розмірі 45607,59 грн та середній заробіток за весь час затримки, починаючи з дня звільнення по день ухвалення рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 05.05.1989 по 21.09.2016 позивач працювала на посаді судді Обласного суду Житомирської області та суддею Апеляційного суду Житомирської області. При проведенні повного розрахунку при звільненні було виявлено, що залишилася невиплаченою заборгованість із суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 46507,59 грн. Вважає, що правових підстав для її обмеження при виплаті не було, оскільки протягом вказаного періоду жодних змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо обмеження розміру суддівської винагороди не вносилося. Про це зазначено в рішення Конституційного суду України від 08.06.2016. Не проведення в день звільнення розрахунку в повному обсязі, на думку позивача, тягне за собою наслідки передбачені ст.117 КЗпП України.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.03.2017 позов задоволено частково.

Стягнуто з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_3 46547,59 грн недоплаченої суддівської винагороди та 176878,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Зобов'язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Апеляційного суду Житомирської області для виплати ОСОБА_3 46547,59 грн недоплаченої суддівської винагороди та 176878,00 грн для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою в частині задоволення позову, Апеляційний суд Житомирської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі зазначив, що нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по березень 2015 року була зумовлена обмеженнями, передбаченими чинними Законом України від 31.07.2014 №1622-V11 "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2014рік" та Законом України від 28.12.2014 №76-V111 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України". Апеляційний суд Житомирської області щодо виплати суддівської винагороди діяв у межах дії зазначених Законів.

Державна судова адміністрація України в апеляційній скарзі також просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі відповідач зазначив про проведення повного розрахунку при звільненні позивача. Крім того вказала, що Законом України від 28.12.2014 №76-V111 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України " внесені зміни до Закону України від 07.07.2010 №2453-V1 "Про судоустрій і статус суддів", а саме у статті 129 у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено. Судом першої інстанції не враховано, що зміни у законодавстві, що були спрямовані на врегулювання виплати суддівської винагороди у період з 3 серпня 2014 року по 31 березня 2015 року, зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабільності та відновлення боєздатності держави під час проведення АТО. Не враховано при цьому і рішення Європейського Суду з цих питань.

Позивач судове рішення в частині відмови у задоволенні позову не оскаржував.

В судовому засіданні позивач просить відхилити апеляційні скарги відповідачів, вважає судове рішення законним.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися. Про час, дату та місце судового засідання повідомлені вчасно та належним чином. Від Апеляційного суду Житомирської області та ДСА України надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Переглянувши судове рішення, доводи апеляційних скарг , розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення позивача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належать до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 05.05.1989 по 21.09.2016 працювала на посаді судді Обласного суду Житомирської області та Апеляційного суду Житомирської області.

Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року №1515-VIII "Про звільнення суддів" ОСОБА_3 звільнено із займаної посади у звязку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року №190-к ОСОБА_3 відраховано зі штату Апеляційного суду Житомирської області та проведено розрахунок у день звільнення (а.с.13).

Позивач, вважаючи, що з нею проведений розрахунок не у повному обсязі, звернулась із заявою до Апеляційного суду Житомирської області з проханням нарахувати та виплатити недонараховані при звільненні грошові кошти за період з вересня 2014 року по березень 2015 року у сумі 46547,59 грн.

18 жовтня 2016 року на адресу ОСОБА_3 від Апеляційного суду Житомирської області направлено відповідь №3-672/1167/16, якою у задоволенні заяви позивача було відмовлено та роз'яснено, що у звязку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік", що набрав чинності 03серпня 2014 року, абзацу 5 пункту 6-4 Прикінцевих положень зазначеного Закону та листа ДСА України від 13 серпня 2014 року №12-4002/14 було встановлено обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати до кінця 2014 року. З 1 січня 2015 року вступив в дію Закон України від 28 грудня 2014року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який обмежував розмір суддівської винагороди. Обмеження діяло до 31 березня 2015 року, а з 1 квітня 2015 року суддівська винагорода нараховується та виплачується відповідно до статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-УІІІ). Також Апеляційний суд Житомирської області відмовляючи у задоволенні заяви позивача послався на лист ДСА України від 13.08.2014 №12-4002/14, яким рекомендовано апеляційним судам з огляду на зменшення затверджених Державним бюджетом України на 2014 рік видатків на оплату праці, з 03.08.2014 дотримуватись обмежень щодо суддівської винагороди встановлених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (а.с.5).

Вважаючи дії відповідачів щодо невиплати суддівської винагороди протиправними, позивач звернулась до суду для захисту порушеного права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову. Суд вважав, що правові підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача за період серпень-грудень 2014 року та січень-березень 2015 року були відсутні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення суддів, які є складовими статусу суддів, визначаються виключно законами України.

Так суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Щодо виплати суддівської винагороди за період серпень-грудень 2014 року колегія суддів зазначає таке.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та умов нарахування та виплати суддівської винагороди протягом спірного періоду 2014 року регулюються правовими нормами Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 01.05.2014 по 31.12.2014) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Ця норма кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 8 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР, згідно з якими умови розміру оплати праці суддів визначаються законами.

Відповідно до ст.129 Закону №2453 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

При цьому, посадові оклади інших суддів установлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом, зокрема, судді апеляційного суду - 1,1.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

31 липня 2014 року було прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон № 1622-УІІ). Підставою для прийняття цього Закону слугувало те, що економіка України в 2014 році знаходилася у надзвичайно складному становищі, і задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей, та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від МВФ є ухвалення нових змін до бюджету.

Цим Законом №1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-УІІ було доповнено пунктом 6-4, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15-ма розмірами мінімальної заробітної плати.

В ч.1 ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, що була чинною до 01 січня 2015 року, зазначалося, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами.

Тобто, складові суддівської винагороди, визначені статтею 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", окремо скороченню не підлягають.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що визначене Законом № 1622-УІІ обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

За таких обставин колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Щодо суддівської винагороди за січень-березень 2015 колегія суддів зазначає таке.

Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі - Закон України №76-VIII) внесені зміни до Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", а саме: у статті 129 у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено.

У пояснювальній записці до проекту Закону України №76-VIII зазначено, що його прийняття обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих Законів України.

З 1 січня 2015 року частина 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" діяла у наступній редакції: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Отже, Законом України №76-VIII з 1 січня 2015 року були зняті обмеження, встановлені частиною 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", щодо неможливості визначення іншими нормативно-правовими актами суддівської винагороди, з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень ряду нормативних актів України, у тому числі положень статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що ряд нормативних актів України, у тому числі положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З 1 квітня 2015 року Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" почав діяти у новій редакції, викладеній відповідно до Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

Виплата суддівської винагороди з 1 квітня 2015 року здійснювалася відповідно до статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені правові норми судова колегія погоджується з доводами апелянтів, що зміни у законодавстві України, що були спрямовані на врегулювання виплати суддівської винагороди у період з 3 серпня 2014 року до 31 березня 2015 року, зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабілізації та відновлення боєздатності держави під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом зокрема при вирішенні даного питання не враховані положення інших міжнародних документів, яким оскаржувані дії відповідачів відповідають у повній мірі, зокрема рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані зі скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. Крім того, ЄСПЛ підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.

Крім того, суд враховує викладену вище правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011.

Враховуючи обмеження соціально-економічних прав інших осіб, зокрема, працівників державних органів та інших бюджетних установ, що мали місце у 2014, 2015 роках згідно Законів України №1622-VІІ від 31 липня 2014 року, №76-VІІІ від 28 грудня 2014 року, колегія суддів вважає, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Тому, посилання позивача на те, що йому неправомірно недонарахована суддівська винагорода за період з 3 серпня 2014 року до 31 березня 2015 року судова колегія вважає безпідставними.

Встановлено, що позивач наказом голови Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року №190-к був. відраховано зі штату Апеляційного суду Житомирської області та з ним проведено розрахунок у день звільнення в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що відповідачі відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України довели правомірність своїх дій.

Суд першої інстанції не врахував всіх обставин по справі та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем при звільненні був проведений у повному обсязі, відсутні підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, тому його правомірність в цій частині судовою колегією не переглядається.

Апеляційні скарги за таких обставин підлягають задоволенню, а судове рішення в частині задоволення позову підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України задовольнити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "14" березня 2017 р. в частині задоволення позовних вимог скасувати, прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В решті постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.03.2017 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.В. Іваненко

судді: Л.В. Кузьменко

ОСОБА_2

Повний текст cудового рішення виготовлено "08" червня 2017 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 майдан Путятинський, 1/63 кв. 42, м.Житомир,10002

3 - відповідачу/відповідачам: Міністерство фінансів України вул.Грушевського, 12/2,м.Київ,01008

4 - Державна казначейська служба України вул.Бастіонна, 6, м.Київ,01601

5 - Державна судова адміністрація України вул.Липська,18/5, м. Київ,01601

6 - Апеляційний суд Житомирської області вул. С.Ріхтера, 24, м.Житомир,10008

- ,