Справа № 814/711/16
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/711/16

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача Кравця О.О.
судді -Домусчі С. Д.
судді - Коваля М.П.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.02.2017 р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області , 3-тя особа: Державна судова адміністрація України про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

18.04.2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, за участю третьої особи - Державної судової адміністрації та просила визнати протиправними дії ТУ ДСА та зобов'язати ТУ ДСА здійснити перерахунок та виплату заробітної плати за період з 26.10.2014 по 27.03.2015 включно відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру"), за період з 28.03.2015 по 09.09.2015 відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.02.2017 року позов був задоволений.

Не погоджуючись зі вказаною постановою представник Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України подав апеляційну скаргу, в якій вважає вказану постанову прийнятою з порушенням норм процесуального та матеріального права, та просив її скасувати та прийняти нову, якою повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.34 -39 КАС України, але до судового засідання не з'явилися - тому суд відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.197 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 з 2004 року по теперішній час працює на посаді помічника судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, посада відноситься до 5 категорії посад державних службовців.

Посадовий оклад ОСОБА_4 у період з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року складав 1218 грн. виходячи з якого позивачу у спірний період нараховувалась заробітна плата, до складу якої також входили: доплата за ранг, надбавки за вислугу років та за високі досягнення у праці, премії (у разі встановлення).

При цьому під час визначення розміру посадового окладу позивачці, відповідач в період з 26.10.2014 р. по 09.09.2015 р. керувався Постановою Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та № 482 від 20.05.2009 р. «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету» на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати -1218 гривень.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що 26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», пунктом 5 розділу ХІІ Прикінцеві положення якого були внесені зміни до ч. 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: її було доповнено новим абзацом другим, за приписами якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Також суд першої інстанції зазначив, що 29.03.2015 р. набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким у новій редакції викладений Закон України «Про судоустрій і статус суддів», в абзаці другому частини 1 статті 147 якого, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Вказав суд першої інстанції також і про те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що норми та положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Кабінет Міністрів України зазначеним правом скористався лише 02.09.2015 р., видавши Постанову №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою передбачив розмір посадового окладу головного спеціаліста місцевого суду в розмірі 0,4 від посадового окладу судді місцевого суду, але зазначив, що на 2015 рік місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.161 КАС України, суд першої інстанції скористався своїм правом відступити від правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду України від 12.07.16 по адміністративній справі №820/4648/15 та від 13.07.16 по адміністративній справі №820/4653/15.

При цьому суд першої інстанції зауважив, що встановлення розміру посадового окладу працівника апарату суду безпосередньо Законом, є вимогою, соціальної гарантією, а не рекомендацією до виконавчої влади. Та обставина, що законодавець визначив розмір посадового окладу саме в Законі, вказує на те, що жодним іншим державним органом зазначений розмір посадового окладу зменшений бути не може.

В тому числі не може бути зменшена зазначена соціальна гарантія - бездіяльністю органів виконавчої влади.

Одночасно з цим, суд першої інстанції зауважив, що для врахування інтересів бюджету, законодавець надав у цьому випадку право Кабінету Міністрів України (п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік») обмежити цей розмір, у разі такої необхідності. Але, Уряд, в період з 01.01.15 до 09.09.15 зазначеним делегованим правом не скористався, своїх повноважень на обмеження розміру посадового окладу працівників апарату суду не використав.

Неприйняття Урядом України відповідного правового акту про розмір окладу працівників апарату судів без законних підстав, без легітимної мети є на думку суду першої інстанції, втручанням у майнове право працівників апарату судів, гарантоване їм Законом. Подібна бездіяльність з боку Уряду України у справі «Суханов та Ільченко проти України» була кваліфікована Європейським судом з прав людини як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки розмір посадового окладу працівника апарату суду чітко визначений самим Законом, для нарахування заробітної плати немає необхідності в очікуванні видання додаткових постанов Кабінету Міністрів України.

Тому, суд першої інстанції вказав, що бездіяльність Кабінету Міністрів України в період з 26.10.14 до 09.09.15 щодо не приведення у відповідність до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Постанови №268 від 09.03.06 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» не може бути перешкодою для застосування прямих норм Закону.

При цьому суд першої інстанції послався на сталу практику з цього приводу Європейського суду з прав людини, та зазначив, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Суду як джерело права.

Так, суд першої інстанції вказав, що у рішенні від 10.03.2011 р., справа «Сук проти України» (Заява № 10972/05), ЄСПЧ висловився, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Аналогічний підхід ЄСПЧ застосовував під час розгляду справ «Будченко проти України» (Заява № 38677/06), «Кечко проти України» (Заява N 63134/00) та багатьох інших.

Зазначив суд першої інстанції і проте, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Інший підхід, при якому виконання прямих і чітких вимог Законів України залежить від прийняття чи не прийняття органами виконавчої влади власних нормативно-правових актів, був би спотворенням принципу верховенства права, оскільки відмовляє позивачу у вирішенні адміністративного спору з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини, що прямо заборонено ч.4 ст.8 КАС України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки в період з 26.10.2014 р. до 09.09.2015 р. існували чіткі норми ч. 1 статті 144 та ч. 1 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в різних редакціях) про визначення розміру посадового окладу позивача в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, це право повинно бути захищено шляхом зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплатити заробітну плату позивачу за цей період з урахуванням коефіцієнта 1,3, всіх обов'язкових відповідно до чинного законодавства надбавок та виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Апеляційний суд зазначає, що схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів встановлений Постановою КМУ № 268 від 09.03.2006 р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», зокрема в Додатку № 47.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII, пунктом 9 розділу Прикінцеві положення, якого встановлено, що, окрім іншого, норми положень частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41-42, ст. 529; 2010 р., № 43, ст. 529; 2010 р., № 44-45) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

13 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 02.03.2015 р. № 217-VIII, підпунктом 12 пункту 1 якого, внесені зміни до пунктом 9 розділу Прикінцеві положення Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», відповідно до яких встановлено, що норми положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529 із наступними змінами), застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 р. № 192-VIII, пунктом 9 розділу І якого, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529 із наступними змінами) викладений у новій редакції, частиною першої статті 147 якого встановлено, що:

«Розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.»

При цьому підпунктом 2 пункту 13 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 р. № 192-VIII Кабінет Міністрів України зобов'язаний у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 р., підпунктом 18 пункту 2 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення, якого виключений абзац другий частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI.

Таким чином, з 26 жовтня 2014 року до 09 вересня 2015 року ТУ ДСАУ в Миколаївській області здійснювало нарахування та виплату заробітної плати позивачці відповідно до Постанови КМУ від 09.03.2006 р. № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», без врахування розміру посадового окладу, встановленого Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (абз. 2 ч. 1 ст. 144 - з 26.10.2014 р., абз. 2 ч. 1 ст. 147 - з 28.03.2015 р.).

Оскільки на час виникнення спірних правовідносин (з 26.10.2014 р. по 09.09.2015 р.) позивачка - помічник судді, як працівник апарату суду, мала статус державного службовця, апеляційний суд зазначає про відсутність у ТУ ДСАУ в Миколаївській області правових підстав здійснювати нарахування та виплату, у спірний період, заробітної плати виходячи з посадового окладу встановленого з 26.10.2014 р. по 27.03.2015 р. абзацом 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, з 28.03.2015 по 31.12.2015 р. абзацом 2 ч. 1 ст. 147 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI.

Дії ТУ ДСАУ в Миколаївській області щодо виплати заробітної плати позивачці, державному службовцю - працівнику апарату суду, у спірний період, з урахуванням розміру посадового окладу, встановленого постановами КМУ, узгоджуються з приписами ст. 19 Конституції України, ч. 7 та ч. 8 ст. 33 закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ, ч. 2 ст. 8, ст. 13 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР, ч. 1 та с. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції до 28.03.2015 р.) та ст. ст. 145, 146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції з 28.03.2015 р.)

Таким чином, апеляційний суд встановив відсутність протиправних дій ТУ ДСАУ в Миколаївській області при нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачці з урахуванням посадового окладу з 01.10.2014 р. - 1218,00 грн.; 01.09.2015 р. - 2380 грн.; з 01.10.2015 р. - 2756,00 грн., та як наслідок відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог заявлених саме до ТУ ДСАУ в Миколаївській області.

Водночас апеляційний суд констатує факт порушення права позивача мирно володіти своїм майном, яке встановлено ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовуючи при цьому як джерело права практику Європейського суду з прав людини відповідно до ч. 1 ст. 17 закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, невиплата заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини є втручанням у право позивачки на мирне володіння майном.

При цьому апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 р. (справа «Сук проти України», заява № 10972/05), перевіряючи доводи щодо порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дійшов висновку що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (п. 23). Аналогічне твердженні зазначено і у рішенні Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) пункт 23 рішення.

Апеляційний суд зазначає, що у справі «Броньовський проти Польщі» (рішення від 22.04.2004 р., заява № 3144/96) Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип верховенства права, на якому будується Конвенція, та принцип законності, про який ідеться в статті 1 Першого протоколу, вимагає від держав не лише поважати і застосовувати, у передбачуваний і узгоджуваний спосіб, запроваджені ними закони, а ще й - що безпосередньо випливає з цього обов'язку - забезпечувати правові та практичні умови для втілення їх в життя (п. 184).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що змінивши законодавчо визначений розмір посадового окладу працівника апарату суду шляхом внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», законодавець гарантував забезпечення нарахування та проведення відповідних виплат у визначеному розмірі протягом дії вказаної норми, а відсутність відповідного фінансування або не передбачення відповідних видатків з Державного бюджету не може бути підставою для не проведення нарахування та виплати позивачці посадового окладу у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI.

Також апеляційний суд зазначає, що 28 червня 1996 року Верховна Рада України від імені Українського народу - громадян України всіх національностей, зокрема, дбаючи про забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя, прийняла Конституцію України, статтею 8 якою встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 6 Конституції України Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 75, ст. 85 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень, якої, окрім іншого, належить прийняття законів, здійснення контролю за діяльністю Кабінету Міністрів України відповідно до цієї Конституції та закону.

Також, відповідно до приписів ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, окрім іншого, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод (ч. 1 п. 1), засади регулювання праці (ч. 1 п. 6), організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби (ч. 1 п. 12), судоустрій, судочинство (ч. п. 14), та виключно законами України встановлюються, зокрема державний бюджет України (ч. 2 п. 1)

Відповідно до ст. 93 Конституції України право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який відповідальний, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією, та який у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

При цьому апеляційний суд зазначає, що постановою від 31.07.2015 р. у справі № 826/4982/15 (ЄДРСР № 47843201), окружний адміністративний суд м. Києва:

- визнав протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не приведення постанови № 268 від 09.03.2006 р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції станом на 01.01.2015р., та у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції станом на 28.03.2015р.;

- зобов'язав Кабінет Міністрів України привести постанову № 268 від 09.03.2006 р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів у відповідність до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції станом на 01.01.2015р., та у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції станом на 28.03.2015р.

Постанова окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 р. залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року (ЄДРСР № 51091040)

Таким чином, апеляційний суд зазначає, що виплата ТУ ДСАУ в Миколаївській області позивачці заробітної плати, з урахуванням посадового окладу у розмірі меншому ніж встановлено законом, у спірний період (з26.10.2014 р. по 09.09.2015 р.) відбувалась у межах чинного законодавства, а порушення прав позивачки, передбачених ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про яке зазначалось в адміністративному позові, відбулось внаслідок протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України.

Враховуючи встановлені при апеляційному перегляді справи обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачка звернулася до неналежного відповідача.

При цьому апеляційний суд зазначає, що Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 р. № 794-VII, який набрав чинності 02.03.2014 р., встановлена відповідальність членів Кабінету Міністрів України за результати діяльності Кабінету Міністрів України як колегіального органу виконавчої влади (ст. 45)

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відновлення порушеного права позивачки має відбуватись шляхом зобов'язання Кабінету Міністрів України перерахувати суму недоотриманої заробітної плати за спірний період до ТУ ДСАУ в Миколаївській області для подальшої її виплати позивачу з відрахуванням всіх належних до сплати податків та зборів. При цьому сума недоотриманої заробітної плати має розраховуватись ТУ ДСАУ в Миколаївській області як різниця між нарахованою та отриманою заробітної платою та заробітної платою, на отримання якої позивач мав «легітимні сподівання», виходячи з посадового окладу, встановленого Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (абз. 2 ч. 1 ст. 144 - з 26.10.2014 р., абз. 2 ч. 1 ст. 147 - з 28.03.2015 р.) та при стовідсотковому фінансуванні з державного бюджету України. Апеляційний суд наголошує, що відновлення порушеного права позивачки має відбуватись саме Кабінетом Міністрів України, чия бездіяльність призвела до порушення права позивача, визначеного ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права та до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, апеляційна скарга має бути задоволена, оскаржена постанова - скасована та ухвалена нова постанова про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, ст. ст. 207, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області задовольнити .

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі ,та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий

суддя-доповідач Кравець О.О.

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.