Справа № 817/1550/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 травня 2017 р.Р і в н е 817/1550/16
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

Начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1
до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванни Василівни
про визнання протиправною бездіяльність відповідача, стягнення винагороди, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

Позивач - Начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі відповідач 1), Начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванни Василівни (далі відповідач 2), в якому з урахуванням заяв про зміну позовних вимог, просить:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 щодо виконання нею вимог Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126 та виплати позивачу винагороди державного виконавця в сумі 84515,22 грн.;

-стягнути з відповідача 1 невиплачену позивачу винагороду державного виконавця за забезпечення своєчасного виконання виконавчих документів в повному обсязі в сумі 84515,22 грн.;

-стягнути з відповідача 1 матеріальні збитки, завдані невиплатою заробітку (винагороди державного виконавця), який підлягає до включення в розрахунок допомоги по вагітності та пологах, в сумі 44556,12 грн.;

-стягнути з відповідача 2 моральну шкоду в сумі 50000,00 грн.

У судових засіданнях 16.12.2016 року та 23.03.2017 року, представник позивача позовні вимоги підтримала, пояснила на їх обґрунтування, що ОСОБА_1 з 27.07.2012 року перебувала на посаді начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області та з 11.02.2015 року на неї покладено виконання обов'язків начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Позивач входила до складу виконавчої групи з виконання зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" і протягом 2015 року подавала ряд заяв про виплату винагороди учасникам виконавчої групи. Представник позивача зазначила, що всупереч вимогам Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, відповідач 2 у визначені законодавством строки не видала наказу про розмір винагороди позивача і не здійснила таку виплату. Представник позивача наголошує, що виплату такої винагороди здійснено решті учасникам виконавчої групи, що на її думку, свідчить про упереджене ставлення до позивача. Також, представник позивача відхиляє посилання відповідачів на обставину відсутності бюджетних коштів для виплати винагороди державного виконавця, оскільки Порядок виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, не ставить в умову здійснення виплати необхідність врахування бюджетних асигнувань. Таким чином, представник позивача зазначає про наявність підстав для стягнення з відповідача 1 невиплаченої позивачу винагороди державного виконавця в загальній сумі 84515,22 грн. та, окрім того, вказує на завдання позивачу матеріальних збитків у сумі 44556,12 грн. внаслідок неврахування цієї винагороди при розрахунку допомоги по вагітності та пологах та моральної шкоди, яку оцінює на суму 50000,00 грн.

Представник позивача у судових засіданнях 16.12.2016 року та 23.03.2017 року додатково пояснила, що правомірність створення виконавчої групи, до якої входила позивач та підстави виплати їй винагороди державного виконавця не оспорюються відповідачами. Крім того, станом на час допущення оспорюваної бездіяльності у відповідача 2 будь-які зауваження з приводу цих обставин були відсутні. З приводу порушень строків здійснення виконавчих проваджень, про які зазначає представник відповідача 1, представник позивача вказала, що жодних порушень допущено не було, враховуючи, що виконавче провадження було зведене і строки його здійснення обраховувались з моменту приєднання кожного з виконавчих документів. Представник позивача звернула увагу на те, що у разі відсутності бюджетних асигнувань на виплату такої винагороди, остання не могла виплачуватись іншим учасникам виконавчої групи. Також, на переконання представника позивача, фактично, кошти на виплату винагороди державним виконавцям передбачені кошторисом відповідача 1, а в разі їх відсутності відповідач 2 могла звернутися до розпорядника бюджетних коштів із бюджетним запитом. Стосовно завданих позивачу матеріальних та моральних збитків представник позивача пояснила, що про вагітність ОСОБА_1 відповідачу 2 було відомо, а невиплата винагороди державного виконавця суттєво вплинула на розрахунок їй допомоги по вагітності та пологах. Через проблеми зі здоров'ям позивач змушена була звертатися за медичною допомогою до Національного інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України та Інституту педіатрії, акушерства та гінекології, якими рекомендовано оперативне хірургічне втручання, проте, внаслідок відсутність коштів, необхідну медичну допомогу позивач не отримала. Просить позовні вимоги задовольнити.

У судове засідання 03.05.2017 року позивач та її представник не прибули, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.

У судових засіданнях 16.12.2016 року та 23.03.2017 року, представники відповідача 1 проти позовних вимог заперечили, пояснили на обґрунтування своїх заперечень, що, дійсно, ОСОБА_1 входила до складу виконавчої групи, що здійснювала виконавче провадження з виконання виконавчих документів про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод". Обставина правомірності формування виконавчої групи, включення до її складу позивача відповідачем 1 визнається, заперечення з цього приводу неї відсутні. Представники відповідача 1 вказали, що подання позивачем, як керівником такої виконавчої групи, заяв на виплату винагороди державним виконавцям не свідчить про безумовне настання у відповідачів обов'язків щодо виплати цієї винагороди. Зокрема, представники відповідача 1 не вважають винагороду державного виконавця складовою оплати праці, тому на їх думку, її виплата не мала жодного впливу на розрахунок допомоги по вагітності та пологах, виплаченої позивачу. Зазначили, що наявність відповідних бюджетних асигнувань, як передумова для здійснення виплати винагороди державним виконавцям, передбачена нормами Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5. Також, представники відповідача 2 посилаються на те, що виплата винагороди напряму залежить від факту стягнення виконавчого збору в межах певного виконавчого провадження, проте, до наданих позивачем заяв не додано будь-яких доказів стягнення виконавчого збору під час здійснення виконавчого провадження про стягнення з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" заборгованості. Тому, вважають, що погодження заяв на виплату винагороди державного виконавця, поданих позивачем, було здійснене начальником управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дмитрієнком С.В. за відсутності визначених законодавством підстав, крім того, вчинені виконавчі дії є неповними та несвоєчасними, що підтверджується постановою від 13.02.2017 року, складеною за наслідками перевірки законності зведеного виконавчого провадження про стягнення з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод". Представники відповідача 1 наголошують, що дана постанова не оскаржувалась у встановленому законом порядку, відтак, є чинною і встановлені нею обставини, на їх думку, не потребують додаткового доказування. Вважають, що з огляду на те, що на заяви позивача відповідачем 2 не надавалась відповідь, то протиправна бездіяльність з приводу невиплати винагороди державного виконавця відсутня та зазначають про часткову виплату позивачу винагороди на суму 10172,80 грн. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення матеріальних збитків і моральної шкоди представники відповідача 1 пояснили, що вони є необґрунтованими, на їх підтвердження не надано жодних доказів, з яких можна було б прослідкувати причинно-наслідковий зв'язок між завданими позивачу стражданнями та діями чи бездіяльністю відповідачів. Просять у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судове засідання 03.05.2017 року представники відповідача 1 не прибули, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Представник відповідача 1 подала клопотання, в якому просила розглянути заяву позивача про розгляд справи у порядку письмового провадження на розсуд суду.

Відповідач 2 у судові засідання не прибула, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неприбуття суд не повідомила.

За приписами ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, на основі наявних у матеріалах справи доказів.

Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) призначена на посаду начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області на підставі наказу Головного управління юстиції у Рівненській області від 27.04.2012 року №324/к (а.с. 14).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 11.02.2015 року №97/04/к на ОСОБА_1 покладено виконання обов'язків начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (т. 1 а.с. 15-17).

На підставі постанови від 03.01.2013 року утворено виконавчу групу з виконання виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод", до якої увійшли ОСОБА_1, як керівник виконавчої групи, та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, як члени виконавчої групи.

На ім'я начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області подано заяви про виплату винагороди членам вказаної виконавчої групи, які затверджені ОСОБА_1 та погоджені в.о. начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Дмитрієнко С.В., а саме:

-від 15.04.2015 року на суму 4512,58 грн. (вх. №6375/07-32/31 від 25.05.2015 року);

-від 15.04.2015 року на суму 4347,20 грн. (вх. №6374/07-32/31 від 25.05.2015 року);

-від 17.04.2015 року на суму 5297,66 грн. (вх. №6372/07-32/31 від 25.05.2015 року);

-від 17.04.2015 року на суму 3239,30 грн. (вх. №6373/07-32/31 від 25.05.2015 року);

-від 20.04.2015 року на суму 4022,39 грн. (вх. №6369/07-32/31 від 25.05.2015 року);

-від 07.05.2015 року на суму 1852,86 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 07.05.2015 року на суму 4409,79 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 07.05.2015 року на суму 4127,28 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 08.05.2015 року на суму 4376,52 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 08.05.2015 року на суму 3934,86 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 08.05.2015 року на суму 4310,62 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 08.05.2015 року на суму 3793,34 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 08.05.2015 року на суму 4335,17 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 12.05.2015 року на суму 4175,98 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 12.05.2015 року на суму 4891,34 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 12.05.2015 року на суму 3793,34 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 12.05.2015 року на суму 4539,73 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 13.05.2015 року на суму 4631,06 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 14.05.2015 року на суму 4589,02 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 14.05.2015 року на суму 4302,60 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 15.05.2015 року на суму 808,58 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 15.05.2015 року на суму 67,72 грн. (зареєстрована 15.05.2015 року);

-від 01.07.2015 року на суму 3949,62 грн. (погоджена начальником управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кайданович І.М.), на загальну суму 84515,22 грн. (а.с. 18-118, 130-139).

Листом від 18.12.2015 року за №12863/02-11/29 за підписом начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в.о. начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1 повідомлено, що станом на 18.12.2015 року в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області залишаються невиплаченими на її користь 25 заяв про виплату винагороди державного виконавця на загальну суму 97517,15 грн. (т. 6 а.с. 213-214).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР (в редакції чинній станом на час існування спірних правовідносин), основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про державну виконавчу службу" від 24.03.1998 року №202/98-ВР (що був чинним станом на час існування спірних правовідносин) передбачено, що працівники органів державної виконавчої служби (державні виконавці, керівні працівники і спеціалісти Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції) є державними службовцями.

Статтею 17 Закону України "Про державну виконавчу службу" від 24.03.1998 року №202/98-ВР (що був чинним станом на час існування спірних правовідносин) визначено, що заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби, зазначеного у частині першій статті 6 цього Закону, складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, а також інших надбавок згідно із законодавством. За забезпечення реального, своєчасного і законного виконання виконавчого документа державні виконавці одержують винагороду в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" .

У свою чергу, як зазначено у статті 46 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV (що був чинним станом на час існування спірних правовідносин), за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов'язків під час проведення виконавчих дій він має право на винагороду, яка виплачується за рахунок виконавчого збору.

За п. 16 Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, встановлено, що державний виконавець одержує винагороду одночасно з виплатою заробітної плати.

Пунктом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, закріплено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В силу вимог пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, що затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за №114/8713, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

За змістом пп. 2.2.2 п. 2 розділу 2 даної Інструкції, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, незалежно від джерел фінансування.

Розділом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, що затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за №114/8713, визначено інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, в переліку яких винагорода державного виконавця відсутня.

Отже, винагорода державного виконавця, що виплачувалась на підставі статті 46 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV (чинного станом на час існування спірних правовідносин), залежить від якості, результативності праці, тому, вона не може вважатися одноразовою виплатою, а відтак, є складовою оплати праці у вигляді додаткової заробітної плати та відноситься до структури заробітної плати.

Відповідно до ст. 46 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV (що був чинним станом на час існування спірних правовідносин) порядок виплати, розмір винагороди та критерії оцінки роботи державного виконавця встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, згідно з п. 2 Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, одержує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше двохсот п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, - в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, під час виконання якого здійснювалася реалізація майна боржника, отримує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (крім іпотечного майна).

Пунктом 3 Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, передбачено, що фактичним виконанням виконавчого документа в повному обсязі вважається виконання виконавчого документа в установлені статтею 30 Закону України "Про виконавче провадження" строки із стягненням у повному обсязі виконавчого збору за таким виконавчим документом, а також витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (у разі винесення державним виконавцем постанови про стягнення витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій). Для виплати винагороди державний виконавець подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, реквізити відповідних постанов державного виконавця; перелік виконавчих дій та строки їх проведення. До заяви про виплату винагороди додаються копії постанов про відкриття виконавчого провадження та про закінчення виконавчого провадження.

Пунктами 4-7 Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, визначено, що для виплати винагороди державний виконавець подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, реквізити відповідних постанов державного виконавця; перелік виконавчих дій та строки їх проведення. До заяви про виплату винагороди додаються копії постанов про відкриття виконавчого провадження та про закінчення виконавчого провадження. В заяві про виплату винагороди державний виконавець визначає розрахунок розміру належної до виплати винагороди. У разі коли виконання виконавчого документа було забезпечено виконавчою групою, заява про виплату винагороди подається керівником виконавчої групи особі, яка прийняла рішення про утворення виконавчої групи. У заяві визначається розрахунок (розподіл) цієї винагороди між усіма членами виконавчої групи. При цьому сума винагороди всій виконавчій групі не повинна перевищувати розміру винагороди, встановленого пунктом 2 цього Порядку. У рамках зведеного виконавчого провадження винагорода виплачується за кожним окремим виконавчим документом за виконавчим провадженням, яке входить до складу зведеного, за наявності підстав, передбачених пунктом 3 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, встановлено, що заява про виплату винагороди розглядається керівником державного виконавця протягом двох робочих днів з дати її отримання та за наявності підстав, передбачених пунктом 3 цього Порядку, погоджується ним і скріплюється печаткою із зазначенням дати погодження. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом двох робочих днів з дати її отримання повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав для відмови.

Пунктом 9 даного порядку закріплено, що при розгляді заяви про виплату винагороди державному виконавцю перевіряються своєчасність та повнота вчинених виконавчих дій, а також достовірність викладених у заяві відомостей.

Представник відповідача 1, як на обґрунтування своїх заперечень, посилається на те, що подані позивачем заяви не свідчать про своєчасне і повне вчинення нею виконавчих дій та містять недостовірні відомості.

Разом з тим, враховуючи системний аналіз норм пунктів 8 і 9 Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, перевірка на предмет своєчасності та повноти вчинених виконавчих дій і достовірності відомостей здійснюється безпосереднім керівником державного виконавця і виключно під час розгляду поданої державним виконавцем заяви.

Відповідно до п. 11 Порядку та виплати розмірів винагород державному виконавцю, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, погоджена безпосереднім керівником заява про виплату винагороди державному виконавцю структурного підрозділу територіального органу Мін'юсту, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень, не пізніше ніж протягом наступного робочого дня передається на погодження керівнику структурного підрозділу відповідного Головного територіального управління юстиції Мін'юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень.

Згідно з п. 12 Порядку та виплати розмірів винагород державному виконавцю, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, за достатністю та обґрунтованістю підстав для виплати державному виконавцю винагороди посадові особи, зазначені у пункті 11 цього Порядку, зобов'язані погодити заяву про виплату винагороди державному виконавцю протягом п'яти робочих днів з дати її отримання. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом п'яти робочих днів з дати її отримання повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав для відмови.

Пунктом 13 Порядку та виплати розмірів винагород державному виконавцю, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, передбачено, що рішення відповідної посадової особи про відмову у виплаті винагороди або бездіяльність відповідної посадової особи щодо прийняття рішення про виплату винагороди державний виконавець має право оскаржити до керівника вищого рівня.

Пунктом 14 Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, визначено, що погоджена керівником структурного підрозділу відповідного Головного територіального управління юстиції Мін'юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень, або керівником Департаменту державної виконавчої служби Мін'юсту в установленому порядку заява про виплату винагороди державному виконавцю не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після погодження надсилається (подається) відповідному Головному територіальному управлінню юстиції Мін'юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі (уповноваженому структурному підрозділу Мін'юсту) та є підставою для видачі протягом п'яти робочих днів з дня отримання погодженої заяви відповідного наказу із зазначенням у ньому розміру винагороди.

Таким чином, рішення про наявність чи відсутність підстав для виплати винагороди державного виконавця приймається уповноваженими на це пунктом 11 Порядку особами - керівником структурного підрозділу Головного територіального управління юстиції в області, що оформляється або шляхом погодження такої заяви, або шляхом її повернення державному виконавцю протягом установлених Порядком строків та передається для виконання до Головного територіального управління юстиції в області.

Судом досліджено, що подані позивачем заяви були погоджені визначеними у Порядку посадовими особами. Відповідачем 1 визнається та обставина, що будь-які рішення про відмову у виплаті винагороди державного виконавця, за наслідками розгляду поданих позивачем заяв не приймались, заяви про виплату цієї винагороди не повертались.

Зокрема, у клопотанні від 16.12.2016 року представник відповідача 1 повідомила, що в.о. начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Дмитрієнко С.В. подав заяву про відкликання підписів з деяких заяв, поданих позивачем (т. 5 а.с. 171-172). Водночас, до часу вирішення судом даної справи відповідачем 1 жодних доказів подання таких заяв та/або відкликання даною особою підписів з поданих позивачем заяв надано не було.

Суд відхиляє посилання відповідача 1 на висновок щодо законності і повноти вчинення виконавчих дій державними виконавцями при виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" за підписом в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Лопацької І.В. та постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження від 13.02.2017 року (т. 5 а.с. 202-203, 205-250, т. 6 а.с. 1-197), оскільки, на думку суду, вирішення у будь-який інші спосіб та строки, аніж встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, питання щодо відсутності підстав для виплати винагороди державному виконавцю, за умови наявності належним чином погоджених заяв, які не були повернуті державному виконавцю, є протиправним.

Крім того, аналіз зазначених висновку і постанови не свідчить, що відповідачами загалом заперечується фактичне здійснення позивачем виконавчих дій в межах зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод", а описані лише окремі недоліки не можуть слугувати самостійною підставою для тверджень про несумлінне виконання позивачем своїх обов'язків під час проведення виконавчих дій, що є передумовою для виникнення права на виплату винагороди в розумінні статті 46 Закону України "Про виконавче провадження" (чинного на час існування спірних правовідносин).

Що стосується доводів про відсутність у Головному територіальному управлінні юстиції Рівненської області бюджетних асигнувань для виплати позивачу винагороди, на підтвердження чого відповідачем 1 подані плани спеціального фонду бюджету на 2015 рік, 2016 рік, кошторис на 2017 рік, виписки по рахунках (т. 1 а.с. 169-188, т. 5 а.с. 200-201), то частина 1 статті 115 Кодексу законів про працю України гарантує, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як зазначалося вище, винагорода державного виконавця є складовою оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 року в справі Ганс-Адам II проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивача на винагороду державного виконавця передбачені чинними нормами законодавства України, тобто, вони є конкретними і на них поширюється режим "існуючого майна".

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 року за заявою №38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39). А у рішенні від 10.03.2011 року у справі "Сук проти України" (заява №10972/05) - вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 17.03.2004 року №7-рп/2004, від 01.12.2004 року №20-рп/2004, від 09.07.2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

До того ж, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 року по справі №21-399во10, від 07.12.2012 року по справі №21-977во10, від 03.12.2010 року по справі №21-44а10).

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року по справі №6-38цс13 та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005 року по справі "Кечко проти України", право позивачів на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

Тому, посилання відповідача 1 на відсутність бюджетних коштів, як на причину неможливості виплати позивачу винагороди державного виконавця, є безпідставними.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що з наданих безпосередньо відповідачем 1 доказів по справі слідує, що іншим державним виконавцям, в тому числі тим, що входили до складу виконавчої групи та іншим державним виконавця районних відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області виплачувалась винагорода на основі поданих ними у ті ж періоди заяв (т. 1 а.с. 189-233, т. 2 а.с. 1-241, т. 3 а.с. 1-215, т. 4 а.с. 1-215, т. 5 а.с. 1-165, т. 6 а.с. 233-248).

Покликання відповідача 1 на виплату позивачу сум винагороди державного виконавця на підставі заяв від 07.05.2015 року на 1852,86 грн., від 14.05.2015 року на 4302,60 грн., від 15.05.2015 року на 67,72 грн., від 01.07.2015 року на 3949,62 грн. судом відхиляються, як такі, що не знайшли свого підтвердження дослідженими судом доказами. Так, відповідачем 1 надано накази про виплату винагороди державним виконавцям, в тому числі позивачу, прийняті начальником Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванною Василівною від 04.11.2015 року №809/04/к, від 28.12.2015 року №945/04/к, від 28.03.2016 року №233/04/к (т. 2 а.с. 31-33, 86-91).

За змістом ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, відповідач 1 не надав жодних доказів на підтвердження фактичного здійснення позивачу виплат винагороди державного виконавця на підставі зазначених наказів, в той час, як враховуючи вимоги статті 71 КАС України, обов'язок доведення цієї обставини покладений на відповідачів по справі.

Також, прийняття вказаних наказів лише щодо частини поданих позивачем заяв не виключає протиправний характер бездіяльності відповідачів в частині решти заяв.

З огляду на наведене, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача 2 щодо невиконання вимог Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126 та невиплати позивачу винагороди державного виконавця в сумі 84515,22 грн. обґрунтовані достатніми належними і допустимими доказами та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 статті 1173 Цивільного кодексу України встановлено що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 4 частини 4 статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимогу про стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною 2 статті 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що задоволенню вимог про відшкодування шкоди повинно передувати встановлення факту її заподіяння позивачу незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 1 матеріальних збитків, завданих невиплатою заробітку (винагороди державного виконавця), який підлягає до включення в розрахунок допомоги по вагітності та пологах, в сумі 44556,12 грн., по своїй суті, стосуються виплати доходів у розмірі меншому за той, на який вона розраховувала, а відтак є вимогою про стягнення упущеної вигоди в розумінні норм ЦК України.

Суд зазначає, що матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди повинні бути реальними і підлягають до відшкодування тільки у разі якщо особа доведе наявність у неї можливості отримати дохід, неотримання якого настало виключно внаслідок протиправної бездіяльності.

Водночас, положення Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126 не визначають конкретних строків виплати винагороди державного виконавця, навіть у разі прийняття відповідних наказів про її виплату.

Пункт 32 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 "Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням" закріплює, що середня заробітна плата для розрахунку допомоги по вагітності та пологах і допомоги по тимчасовій непрацездатності, оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється роботодавцями на підставі відомостей, що включаються до звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб і суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що подаються до ДФС.

Отже, попри встановлені судом допущення відповідачем 2 протиправної бездіяльності, яка полягала у неприйнятті наказів про виплату позивачу винагороди державного виконавця, станом на час обчислення роботодавцем середньої заробітної плати для розрахунку позивачу допомоги по вагітності та пологах факт заподіяння шкоди не мав місця, оскільки відповідач 1 не був обмежений строками з її виплати, а відтак позивач не довела, що вона могла реально отримати зазначені доходи саме станом на час проведення розрахунку.

Тому, в задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., то відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1)якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3)в інших випадках, встановлених законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини завданих страждань, ступеня вини особи та з урахуванням інших обставин, які мають значення.

Представник позивача в обґрунтування понесених позивачем страждань посилається на виникнення у останньої проблем зі здоров'ям, що обумовили необхідність звернення до Національного інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України та Інституту педіатрії, акушерства та гінекології за медичною допомогою, на підтвердження чого надає відповідні докази (т. 1 а.с. 119-124).

Проте, з наданих суду доказів не вбачається прямого причинно-наслідкового зв'язку між завданою позивачу шкодою та оскаржуваною бездіяльністю відповідача 2, крім того, позивач не довела обґрунтованості заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди.

Разом з тим, саме по собі встановлення судом факту порушення прав позивача у спірних правовідносинах, її неодноразові звернення до лікувальних закладів і стан вагітності, в якому перебувала позивач на час існування спірних правовідносин, є підставою для присудження на її користь за рахунок відповідача 1, який виступає власником в розумінні статті 237-1 Кодексу законів про працю України, моральної шкоди в сумі 1000,00 грн.

З огляду на наведене позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

За приписами статті 94 КАС України, судові витрати присуджуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванни Василівни щодо невиконання нею вимог Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126 та невиплати начальнику відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1 у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 року №126, винагороди державного виконавця у загальній сумі 84515 (вісімдесят чотири тисячі п'ятсот п'ятнадцять) грн. 22 коп.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1 винагороду державного виконавця у загальній сумі 84515 (вісімдесят чотири тисячі п'ятсот п'ятнадцять) грн. 22 коп.

Присудити на користь начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1 за рахунок Головного територіального управління юстиції у Рівненській області моральну шкоду в розмірі 1000,00 (одна тисяча) грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Присудити на користь позивача - начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Рівненській області судовий збір у розмірі 290,00 (двісті дев'яносто) грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Жуковська Л.А.