Справа № 572/4377/15-а
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2017 р. м. Київ К/800/8436/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Олексієнка М.М.,

Штульман І.В.,

провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 19 січня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 пред'явив в суд позов, в якому просив визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та скасувати постанову від 18 листопада 2015 року про закінчення виконавчого провадження №42551671.

Позивач зазначає, що державний виконавець протиправно закінчив виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 13 лютого 2014 року №59834/09 на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки воно не виконане у повному обсязі в частині всіх присуджених на користь позивача коштів, а саме, відповідач не нарахував і не сплатив пеню за порушення строків виконання рішення національного суду та при здійсненні перерахунку пенсії та виплаті коштів за рішеннями національних судів не враховано прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, який збільшився у 2011 році у порівнянні з 2009 роком.

Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 19 січня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвалених ними рішень та прийняття нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2009 року у справі №2а-945, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі №70102/09/9104, визнано протиправними дії УПФУ в Сарненському районі Рівненської області та зобов'язано УПФУ в Сарненському районі Рівненської області з 13 січня 2009 року здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_4 відповідно до статті 50, частини 4 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Європейський суд з прав людини рішенням від 13 лютого 2014 року у справі «Щукін та інші проти України» визнав прийнятними скарги заявників (у тому числі й скаргу ОСОБА_4Й.) за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг; констатував порушення Україною названих положень Конвенції та Першого протоколу до Конвенції; постановив, що: (a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які досі підлягають виконанню, та сплатити 2000 Євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. 18 листопада 2015 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з у виконання рішення Європейського суду з прав людини №59834/09 від 13 лютого 2014 року.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини позивачу сплачено 34786,92 грн. (еквівалент 2000 євро) платіжним дорученням №3572 від 19 вересня 2014 року, 108126,58 грн. заборгованість за рішенням національного суду платіжним дорученням №2488 від 28 жовтня 2015 року та пеню в розмірі 437,85 грн. за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини платіжним дорученням №1747 від 16 липня 2015 року.

Як вбачається зі змісту вказаної постанови, державним виконавцем встановлено, що кошти присуджені на користь стягувача рішенням Європейського суду з прав людини виплачено у повному обсязі та рішення національного суду виконано.

Вважаючи постанову відповідача від 29 травня 2012 року про закінчення виконавчого провадження протиправною позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження діяв на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами і підзаконними нормативно-правовими актами України, тобто правомірно.

Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, як рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон №3477-IV).

У статті 1 Закону №3477-IV визначено наступні терміни:

виконання Рішення - а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру. Орган представництва - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень;

відшкодування - а) сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням Європейського суду з прав людини відповідно до статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) визначена у рішенні Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання або у рішенні Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації сума грошової виплати на користь Стягувача.

Відповідно до статті 8 Закону №3477-IV виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті «б» частини першої статті 7 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України.

Підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Зі змісту резолютивної частини рішення Європейського суду з прав людини від 13 лютого 2014 року №59834/09 слідує, що держава-відповідач зобов'язана виконати рішення національного суду, ухвалене на користь ОСОБА_4, та сплатити йому 2000 євро у тримісячний строк з дня набрання цим рішенням законної сили.

Зі спливом тримісячного строку і до остаточного розрахунку на цю суму має нараховуватись простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Тобто, пеня застосовується у разі порушення встановленого Законом строку щодо виплати Стягувачеві відшкодування, присудженого Європейським судом з прав людини (у даному випадку 2000 євро).

Судами вірно встановлено, що відшкодування в сумі 34786,92 грн. (еквівалент 2000 євро) сплачено Міністерством юстиції України на користь позивача 19 вересня 2014 року, тобто з пропуском встановленого строку, тому застосовано пеню яка сплачена Міністерством юстиції України 16 липня 2015 року у розмірі 437,85 грн.

Про можливість нарахування пені на інші суми (зокрема, за невиконання рішення національного суду) у рішенні Європейського Суду з прав людини та в Законі № 3477-IV не йдеться.

Також однією з підстав визнання протиправною постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини позивач зазначив, що дане рішення не виконано в повному обсязі, безпосередньо в частині виконання рішень національних судів.

При цьому зазначав, що перерахунок пенсії та її виплату згідно ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було здійснено за період з 2009 року по 2011 рік без врахування статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 9 липня 2003 року, відповідно до якої розмір мінімальної пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Виплата вищевказаних пенсій та підвищення здійснювалась згідно з положеннями статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII 28 лютого 1991 року.

Вихідним критерієм обрахунку підвищення до пенсії згідно частини 4 статті 13 Закону №3551-XII виступає мінімальна пенсія за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком згідно статті 28 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

При цьому, суди попередніх інстанцій розглядаючи дане посилання позивача, як підставу для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, заначили, що нарахування пенсії позивача на майбутнє враховуючи зміни в умовах такого нарахування може бути здійснене шляхом подачі нового позову.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами 1 та 2 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49 цього ж Закону було встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного та у повному обсязі виконання судового рішення відповідно до виконавчого документа.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійні виплати - це грошові виплати в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати; пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом.

Пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі, а тому у разі встановлення права на певний її розмір, вона виплачується у цьому розмірі до того часу, поки не відбулося змін у законодавстві.

Однак з огляду на наведене, суди дійшли помилкових висновків, що позивач просив здійснити перерахунок та нарахування пенсії на майбутнє, оскільки рішення національних судів стосувались саме перерахунку пенсії з 2009 року, а підставою для скасування постанови державного виконавця у позові зазначено саме здійснений перерахунок пенсії за період з 2009 року по 2011 рік без врахування прожиткового мінімуму на відповідний рік, що в свою чергу вплинуло на розмір виплаченої пенсії за рішеннями національних судів.

Також суди відмовляючи у задоволенні позову не дослідили на підставі яких документів державний виконавець перевірив та дійшов висновку про повноту виконання виконавчого провадження №42551671 та прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Таким чином, суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули, не визначились та не розібрались з предметом спору, не встановили природу та характер спірних правовідносин, не перевірили та не з'ясували обставин якими вони обґрунтовуються, у зв'язку з чим допустили неправильне застосування норм процесуального права.

Крім того, рішення суду першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції і залишив його без змін, не містить жодного положення закону, яким суд керувався і на підставі якого відмовив у задоволенні позову, а досліджені судом докази свідчать про неповне встановлення обставин справи, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, рішення судів підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають значення для справи, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 222, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 19 січня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман