Справа № 826/21815/15
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Ганечко О.М. Коротких А.Ю.

при секретарі Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21 серпня 2015 року № , № , № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21 серпня 2015 року № Ф-83.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що Державною податковою інспекцією в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносини з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року за результатом якої складено акт від 10 серпня 2015 року № 730/26-54-17-01-17-НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається, що перевіркою встановлено порушення позивачем п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у сумі 38 617,38 грн.; абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме: не нараховано та несплачено суму єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу в сумі 87 123,55 грн.; п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: не оприбутковано в книзі обліку доходів та витрат накладну на суму 7250 грн.

На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 21 серпня 2015 року:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за результатом декларування на загальну суму 48 617,73 грн., (за основним платежем 38 617,38 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 9 654,35 грн.),

- № , яким позивачу донараховано 87123,35 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

- № , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові)санкції в сумі 14 500 грн.

Також, податковим органом винесено вимогу від 21 серпня 2015 року № Ф-83 по сплаті недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 87123,55 грн.

Вважаючи протиправними зазначені рішення і вимогу позивач звернулась з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом доведено правомірність і обґрунтованість спірних рішень.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 162.1 ст. 162, п. 171.2 ст. 171, п. 164.1 ст. 164 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платниками податку є: фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Згідно з п. 177.1 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця п. 177.2. ст. 177 ПК України.

Відповідно до п. 177.4. ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та фізичною особою ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2013 року № 1, предметом якого є оренда нежитлових приміщень за адресами: АДРЕСА_1 площею 352,3 кв.м. та АДРЕСА_2, площею 50 кв.м.

Відповідно до умов договору від 01 січня 2013 року орендар виплачує орендодавцю договірну орендну плату в розмірі 1700 грн. (з ПДВ) за місяць (п. 4.1). Експлуатаційні витрати та витрати за спожиту електроенергію, пов'язані з забезпеченням функціонування орендних приміщень сплачується орендарем (п. 4.4. договору). Строк дії договору визначено з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року та в подальшому було пролонговано відповідно до додаткової угоди від 31 грудня 2013 року на строк до 31 грудня 2015 року.

Як вбачається з висновків акту перевірки позивача податковий орган дійшов висновку, що позивачем не надано доказів сплати орендарем компенсаційних витрат та витрат за спожиту електроенергію.

Також, податковий орган вказує, що фізична особа підприємець ОСОБА_3 є чоловіком позивача, тобто пов'язаною особою, отже сплачував платежі по електроенергії, таким чином надавав позивачу безоплатні послуги.

Згідно бази даних АІС «Податковий блок» фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 сплачено «ЕК «Житомиробленерго» за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року за постачання електроенергії 158 915,46 грн. (в 2013 році - 53 815,55 грн., в 2014 році - 78614 грн.).

Разом з тим, податковим органом не з'ясовано обставин, які впливають на розмір орендної плати та не враховано умови п. 4.4. договору, які передбачають, що експлуатаційні витрати та витрати за спожиту електроенергію, пов'язані з забезпеченням функціонування орендних приміщень сплачується орендарем.

Матеріали справи містять також інформацію про те, що орендар приміщення за власний кошт оплатив вартість монтажу та підключення електропостачання, таким чином зменшив розмір витрат орендодавця.

Спожита та оплачена орендарем електроенергія під час провадження господарської діяльності в орендованому приміщенні є наслідком здійснення ним підприємницької діяльності, за таких обставин обов'язок оплати з урахуванням умов договору оренди від 01 січня 2013 року покладається також на фізичну особу підприємця ОСОБА_3

Крім того, в ході проведення перевірки працівниками податкового органу обстеження орендованих приміщень не проводилось, визначення кількості джерел споживання електроенергії не здійснювалось.

Вважаючи, що електроенергія є одним із головних виробничих ресурсів без якої існування виробництва є неможливим працівниками податкового органу не враховано технологічні особливості провадження господарської діяльності в галузі виробництва хліба та хлібобулочних виробів. Такими особливостями є використання обладнання, яке працює із споживанням природного газу.

В ході проведення перевірки було встановлено, що згідно наданих на перевірку документів у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року самозайнята особа ОСОБА_2 здійснювала такі види діяльності: виробництво хліба та хлібобулочних виробів, виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів та тістечок нетривалого зберігання.

З наданих представником позивача у судовому засіданні пояснень вбачається, що природній газ є одним із головних виробничих ресурсів, який використовується для виготовлення продукції.

У зв'язку з чим серед первинних бухгалтерських документів, які було надано позивачем до перевірки надавались документи, стосовно використаного під час провадження господарської діяльності у перевіряємому періоді спожитого природного газу на суму 821 009 грн. 74 коп.

Відповідно, податковим органом невірно надано юридичну оцінку тому факту, що сплачена сума коштів фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 до «ЕК «Житомиробленерго» за постачання електроенергії, підлягає відшкодуванню позивачем, оскільки податковим органом не доведено факту використання позивачем такого обсягу електроенергії для провадження власної господарської діяльності та не надано доказів наявності факту договірних зобов'язань між позивачем та його контрагентом, які б передбачали можливість або необхідність здійснення таких дій.

З огляду на зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що висновки податкового органу щодо заниження суми валового доходу, у зв'язку з безоплатним отриманням послуг з постачання електроенергії на суму 132 429 грн. 55 коп. є необґрунтованими та безпідставними.

Стосовно виявленого податковим органом під час перевірки завищення валових витрат пов'язаних з придбанням послуг ПАТ «Укртелеком» колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Підставою для висновків податкового органу щодо наявності таких порушень став факт не використання, на думку перевіряючих, позивачем у власній господарській діяльності нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Обгрунтовуючи зазначений висновок представник податкового органу посилався на зміст відповіді на запит (вх. №14290/К від 03 серпня 2015 року) в якому зазначено лише один об'єкт нерухомого майна, (нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1), що використовується фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 як засіб виробництва. В зв'язку з чим не визнається факт використання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2. Однак, з такою позицією неможливо погодитись виходячи з того, що всі виробничі потужності, пов'язані з виробництвом продукції розташовані в приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що і стало підставою для зазначенні такої інформації в змісті відповіді на запит. Оскільки фізичною особою ОСОБА_2 будь-які виробництва в приміщенні за адресою: АДРЕСА_2, відсутні, тому підстав для відображення інформації про даний об'єкт в змісті розділу відповіді на запит, як засіб виробництва продукції не було.

Факт використання зазначеного приміщення (АДРЕСА_2) у власній господарській діяльності підтверджуються укладеним договором оренди з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, що підтверджено первинними бухгалтерськими документами.

Зі змісту акту перевірки, вбачається, що працівник податкового органу, який проводив перевірку зазначив, що діяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 здійснюється в приміщенні позивача за адресою АДРЕСА_2. Також в акті перевірки в структурі загального оподатковуваного доходу відображено дохід від надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна. До складу зазначеної суми доходу увійшли суми орендної плати, отриманої в межах укладеного договору оренди від фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

З огляду на зазначені обставини, вбачається, що зміст акту перевірки містить суперечливі відомості.

Враховуючи той факт, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 орендуються фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 згідно договору, працівником податкового органу безпідставно зроблено висновок про не підтвердження факту використання приміщення за адресою АДРЕСА_2 у власній господарській діяльності та про те, що суми витрат на по оплаті послуг зв'язку, наданих ПАТ «Укртелеком» не виносяться до витрат, пов'язаних з отриманням доходів.

Також колегія суддів зазначає, що безпідставними та необґрунтованими є висновки податкового органу щодо завищення витрат у зв'язку з придбанням вагонеток для протвіней на 20 секцій в кількості 15 штук, з огляду на наступне.

Позивач в ході здійснення господарської діяльності придбала у ТОВ «Бакіто» вагонетки для протвіней на 20 секцій в кількості 15 шт. згідно видаткової накладної № 246 від 19 лютого 2013 року. Розрахунки за придбаний товар здійснені в повному обсязі згідно платіжного доручення № 62 від 04 березня 2013 року. Вагонетки в бухгалтерському обліку обліковувались як товар, тому не відображались в книзі обліку основних фондів, амортизація не нараховувалась. В подальшому зазначений товар (14 шт.) був реалізований ТОВ «Мегаабсолют 06» згідно видаткових накладних № 770 від 31 грудня 2013 року та №771 від 31 грудня 2013 року ТОВ «Мегаабсолют 06» здійснило розрахунки за придбаний товар в січні 2014 року в повному обсязі згідно платіжних доручень № 8 від 24 січня 2014 року на суму 53200,00 грн., №12 від 27 січня 2014 року на суму 40000,00 грн. з ПДВ, № 13 від 27 січня 2014 року на суму 13200,00 грн. з ПДВ. Загальна сума коштів, яка надійшла за реалізовані вагонетки становить 106400,00 грн., в т.ч. ПДВ 17733,33 грн.

В податковому обліку та книзі обліку доходів та витрат зазначена господарська операція була відображена в січні 2014 року шляхом включення до складу валових доходів вартості реалізованих вагонеток на суму 88666,66 грн. та включенням до складу валових витрат суми витрат по придбанню в розмірі 87500,00 грн. Факт включення підтверджується даними книги обліку доходів і витрат за січень 2014 року та первинними бухгалтерськими документами.

Відповідно до п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до даного пункту платник має право на включення до складу валових витрат витрати, пов'язані з придбанням товару, яким в даному випадку, є вагонетки для протвіней на 20 секцій, в періоді, коли такий товар був реалізований.

В змісті акту перевірки відсутні дані, що підтверджують факт включення до складу витрат 2013 року суму вартості придбаних вагонеток.

Стосовно не оприбуткування податкової накладної від ТОВ «Санта ЛТД» колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В акті перевірки зазначено, що перевіркою встановлено порушення п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме було встановлено, що позивач згідно наданої до перевірки книги обліку доходів і витрат не оприбуткувала видаткову накладну № 99 від 19 квітня 2013 року на суму 7250,00 в книзі обліку витрат.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначено Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закону). Дія його поширюється на усіх суб'єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.

Відповідно до ст. 20 Закону до суб'єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 12 ст. 3 цього Закону, суб'єкти господарювання у сфері торгівлі зобов'язані, зокрема, вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені у такому обліку. Аналогічна норма наведена у ст. 6 Закону.

Порядок ведення книги обліку доходів і витрат затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1269. Згідно з п. 3 цього Порядку, форма книги затверджується податковим органом. I ця книга була затверджена Інструкцією про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю (додаток №10), (наказ ДПАУ від 21 квітня 1993 року №12).

З матеріалів справи вбачається, що зазначений у накладній від ТОВ «Санта ЛТД» № 99 від 19 квітня 2013 року товар, не реалізовувався окремо, а входив до складу готової продукції - хлібобулочних виробів, які в подальшому реалізовувались. Товарно-матеріальні цінності за зазначеною накладною в перевіряємому періоді списані та почали використовуватись у виробництво з 01 червня 2013 року. У зв'язку з цим були оприбутковані з дати списання сировини, як сировини, що використовується для виробництва.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, зобов'язані вести облік товарних запасів у порядку, визначеному чинним законодавством.

Однак, положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не визначають самого порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, а лише вказують на обов'язок суб'єктів підприємницької діяльності на ведення такого обліку.

Згідно преамбули Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», цей Закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

За змістом ч. 1 ст. 9 названого Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ненадання Книги обліку доходів та витрат та/або невнесення до цієї книги відомостей щодо обліку товару не є обставиною, що свідчить про реалізацію платником податку не облікованого товару. Між тим, положення ст. 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не передбачають відповідальності платника податків за ненадання або неналежне ведення Книги обліку доходів і витрат.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 серпня 2016 року по справі № К/800/14176/15.

Досліджуючи надані позивачем первинні документи колегія суддів вважає, що цими документами підтверджено факт оприбуткування позивачем товару.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що висновок податкового органу про порушення позивачем п. 177.4 ст. 177 ПК України та завищення валових витрат на загальну суму 118 647 грн. і порушення п. 177.2 ст. 177 ПК України заниження оподаткованого доходу на суму 251 076,55 грн. є не обґрунтованим та не підтвердженим належними і допустимими доказами.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Разом з тим, необґрунтованість висновків податкового органу стосовно заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу, свідчить про не обґрунтованість висновку податкового органу про заниження сплати єдиного соціального внеску на загальну суму 87 123,55 грн.

Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, колегія суддів вважає протиправними оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 21 серпня 2015 року № , № , № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21 серпня 2015 року № Ф-83. У зв'язку з чим зазначені рішення податкового органу підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у п. 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 72 КАС України не надано доказів, які б підтверджували правомірність та обґрунтованість висновків ату перевірки, який став підставою для прийняття спірних податкових повідомлень рішень.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з ч. 1 ст. 202 КАС підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини в справі, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року - скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 21 серпня 2015 року № , № , № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21 серпня 2015 року № Ф-83.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

Повний текст постанови виготовлено 08 червня 2017 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Коротких А. Ю.

Ганечко О.М.