Справа № 800/396/16(800/470/15)
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
17 травня 2017 року П/800/396/16
Судді Вищого адміністративного суду України Приходько І.В. у справі № 800/396/16 (800/470/15) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 17 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення від 17листопада 2015 року № 873/0/15-15 «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади суддя Оболонського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги».
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що прийняте відповідачем спірне рішення ґрунтується на законі і є обґрунтованим, а застосована до позивача міра відповідальності є співмірна (не є явно несправедливою або свавільною).
При цьому судом, зокрема, зазначено, що рішення Вищої ради юстиції від 17 листопада 2015 року прийнято за результатами розгляду дисциплінарної справи, порушеної відносно ОСОБА_1 10 вересня 2015 року на підставі висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції від 24 березня 2015 року № 13/02-15, згідно якого визнано в діях позивача, як судді Оболонського районного суду м. Києві, ознаки порушення присяги під час вирішення питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_2, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 296 Кримінального кодексу України (хуліганство).
Підставою для відмови у задоволені позову стали встановлені судом обставини про те, що ухвалюючи рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_2, слідчим суддею ОСОБА_1, не забезпечено приписів Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, не виконано покладених на нього професійних обов'язків, не забезпечено в межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і неупередженості суддів, конституційних засад судочинства, оскільки ОСОБА_1 під час ухвалення рішення від 24 січня 2014 року не було враховано: що свідки та потерпілі вказували, що блокування автотранспорту та зіткнення з ним було здійснено мікроавтобусом «Фольксваген Транспортер» жовтого кольору, а не автомобілем «Деу Ланос», яким керував підозрюваний під час затримання на місці події; відсутність протоколу огляду автомобіля підозрюваного «Деу Ланос»; що огляд місця події було проведено на не безпосередньому місці затримання ОСОБА_2 пров. Кріпосний у м. Києві, що підтверджується протоколом місця події від 23 січня 2014 року, в якому зазначено, огляд проведено у внутрішньому дворі Оболонського РУ ГУМВС України у м. Києві; необґрунтованість відмови у задоволенні клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_3, як особу, що перебувала в автомобілі з підозрюваним в момент затримання; що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, при цьому не було обґрунтовано чому жоден із більш м'яких видів запобіжних заходів не здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного; позитивні характеристики ОСОБА_2, не притягнення його раніше до кримінальної відповідальності, наявності постійного місця проживання та постійного місця роботи, наявності на утриманні двох малолітніх дітей та непрацюючої дружини, а також заяви групи народних депутатів України про взяття на особисту поруку.
Керуючись частиною 3 статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України, висловлюю свою окрему думку по постанові Вищого адміністративного суду України від 17 травня 2017 року у справі № 800/396/16 (800/470/15) за позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову, з огляду на наступне.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом встановлено, що Указом Президента України від 23 січня 2012 року ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Вишгородського районного суду Київської області на 5 років.
Указом Президента України від 12 березня 2012 року № 194/2012 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Оболонського районного суду м. Києва в межах п'ятирічного строку.
10 липня 2014 року на адресу Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції надійшла заява ОСОБА_2 про проведення перевірки судді ОСОБА_1 у зв'язку з постановленням ним 24 січня 2014 року ухвали про обрання заявнику запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
24 січня 2014 року позивачем, як слідчим суддею було задоволено клопотання слідчого СВ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві Партеки А.М., погоджене прокурором прокуратури Оболонського району м. Києві Янчуком Д.Л. та застосовано до ОСОБА_2, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 296 Кримінального кодексу України (хуліганство), запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 23 березня 2014 року.
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Оболонського районного суду м. Києві від 24 січня 2014 року про застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасовано та застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції від 24 березня 2014 року № 13/02-15 було визнано в діях позивача наявність ознак порушення присяги та направлено вказаний висновок з матеріалами перевірки до Вищої ради юстиції для розгляду і прийняття рішення.
17 листопада 2015 року на засіданні Вищої ради юстиції було прийнято рішення про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду м. Києва у зв'язку з порушення присяги судді.
На думку відповідача очевидні недоліки процесуальних документів, які долучались до матеріалів клопотання про застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суперечність у показаннях свідків, не могли бути залишені поза увагою суду, а враховуючи заперечення особою не тільки своєї вини, а й події злочину, не могли бути доказами наявності обґрунтованої підозри особи у вчинення злочину та обрання щодо неї виняткового запобіжного заходу без належної їх перевірки з застосуванням всіх передбачених процесуальним законодавством засобів доказування. Натомість, як зазначає у своєму рішенні ВРЮ, вказаним документам була надана перевага над доказами, які були надані суду, на дослідженні яких наполягав ОСОБА_2 та його захисник на підтвердження доводів про непричетність ОСОБА_2 до вчинення злочину.
Крім того, ВРЮ було встановлено, що при прийняті рішення суддею враховано розмір завданої шкоди, проте відомостей про заподіяння шкоди саме підозрюваним матеріали кримінального провадження не містять.
Також відповідач зазначив, що суддя ОСОБА_1, приймаючи рішення про застосування виняткового запобіжного заходу стосовно ОСОБА_2, обґрунтував його тим, що підозрюваний не сприяє органам досудового розслідування та вину не визнає, що взагалі є неприпустимими, нівелює принцип верховенства права у кримінальному провадженні.
Тобто, ВРЮ у своєму рішення було зроблено висновок про те, що свідоме не вчинення суддею ОСОБА_1 необхідних процесуальних дій, спрямованих на повне, всебічне та об'єктивне з'ясування всіх обставин справи і винесення обґрунтованого рішення, ненадання з відповідним відображенням у рішенні оцінки доказам з посиланням на конкретні обставини та мотиви їх відхилення, і як наслідок, ухвалення невмотивованого рішення, беззаперечно викликає сумніви у його незалежності, об'єктивності, безсторонності та неупередженості, що у своїй сукупності порочить звання судді.
Відповідно до статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Незалежність судді, серед іншого, забезпечується порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді.
При офіційному тлумаченні положень частин першої, другої статті 126 Конституції України Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004 року вказав, що незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, не пов'язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею. Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено у Конвенції про захист прав людини та основних свобод (04 листопада 1950 року), ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року.
Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначив, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.
Відповідно до Київських рекомендацій Організації з безпеки і співробітництва в Європі щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (Київ, 23-25 червня 2010 року) процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватися підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, крім цього, ганьблять репутацію суддівства. Дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків, включаючи відмінності у юридичному тлумаченні між судами, наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів Верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія, 14 жовтня 2015 року) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за ухвалені ним судові рішення, крім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Таким чином органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені повноваженнями оцінювати законність судового рішення, оцінювати обставини у судових справах, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
Венеціанська комісія надала роз'яснення, де вказала, що відповідальність без індивідуальної вини, доведеної судовим вироком, перешкоджає професійній свободі суддів інтерпретувати закон, оцінювати факти і зважувати докази в справах, як визнано європейськими стандартами. Відповідно до цих стандартів, помилкові рішення повинні бути оскаржені через апеляційний процес, а не шляхом визнання суддів відповідальними, якщо тільки помилка не відбувається через злий умисел або грубу недбалість з боку судді (п. 79, 81 CDL-AD (2016)015 від 13.06.2016 року).
Відповідно до частини другої статті 177 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» передбачено, що при розгляді подання про взяття під варту суддя не вправі досліджувати докази, давати їм оцінку, в інший спосіб перевіряти доведеність вини підозрюваного, обвинуваченого, розглядати й вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінальної справи по суті.
Таким чином, розглядаючи клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя наділений повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази.
У свою чергу тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (п. 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухвалених 17 листопада 2010 року).
При цьому, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.
Притягнення судді до відповідальності за ухвалені ним судові рішення можливе лише у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону. Однак відповідачем не спростовано аргументи позивача з приводу того, що оскаржуване рішення не містить вказівки та мотивів встановлення будь-якої форми вини позивача під час винесення ухвали про застосування запобіжного заходу.
Згідно з частиною третьою статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згідний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
За таких підстав, на мою думку, поданий ОСОБА_1 позов підлягає задоволенню.
Суддя Вищого адміністративного
суду України І.В. Приходько