Справа № 826/20227/16
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

06 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі Козуб А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Вентпростор" до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2017 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головне управління ДФС у місті Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою в задоволенні позову відмовити повністю. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані всі обставини, що мали суттєве значення для вирішення справи та допущені порушення норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Контролюючим органом було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 08.05.2014 року по 30.06.2016 року.

За наслідками перевірки податковим органом складено акт № 374/26-15-14-02-02/39208283 від 08.09.2016 року, в якому встановлено порушення позивачем ст. 134, п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет в сумі 2 620 136 грн.; п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість у розмірі 2 983 903 грн.

На підставі акту перевірки податковим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 27 вересня 2016 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 3 729 879 грн.; податкове повідомлення-рішення від 27 вересня 2016 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 2 862 567 грн.; податкове повідомлення-рішення від 27 вересня 2016 року № 001841404, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки в сумі 21 112,68 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Булар» укладено договори: від 25.09.2014 року №25092014/1 (предметом якого є поставка вентиляційного обладнання); від 30.11.2014 року №301014/1 (предметом якого є укладання договору поставки офісного обладнання з метою придбання його довірітелем (позивачем)).

На підтвердження фактичного виконання зазначених договорів позивачем надано суду першої інстанції копії: специфікацій; видаткових накладних; оборотно-сальдової відомості; акту приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів; актів списання; податкових накладних, які долучено до матеріалів справи.

Крім того, позивачем з ТОВ «Калина-Маркет» укладено договори: від 18.11.2014 №181114/1 (предметом якого є поставка вентиляційного обладнання позивачу відповідно до специфікацій); від 22.09.2014 року №22092014/1 (предметом якого є надання послуг на техніко-конструкторські розробки вентиляційного обладнання).

На підтвердження фактичного виконання зазначених договорів позивачем надано суду першої інстанції копії: специфікацій; видаткових та податкових накладних; довіреності. Крім того, позивач вказує, що договори з ТОВ «Калина-Маркет» укладені позивачем з метою забезпечення виконання договору на поставку обладнання, укладеного позивачем з ТОВ «Новофарм-Біосинтез» від 12.11.2014 року №12112014-1.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем з ТОВ «Укрбудресурси - Зміїний» укладено договір від 19.08.2014 року № 19082014/1 (предметом якого є поставка вентиляційного обладнання).

На підтвердження фактичного виконання зазначених договорів позивачем надано суду першої інстанції копії: специфікацій; видаткових та податкових накладних.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивачем укладено з ТОВ «Інносентія» договір від 19.01.2015 року №19012015/1 (поставки вентиляційного обладнання), на підтвердження виконання якого позивачем надано суду першої інстанції копії: специфікації; видаткових; податкових; товарно-транспортних накладних.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем укладено з ТОВ «Хімсервіс» договір від 01.10.2015 року №01012015/1 (предметом якого є поставка вентиляційного обладнання), на підтвердження виконання якого позивачем надано суду першої інстанції копії: специфікації; видаткових; податкових, товарно-транспортних накладних, які долучено до матеріалів справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем з ТОВ «Ритон 2011» укладено договір поставки вентиляційного обладнання від 01.01.2015 року №01012015/1, на підтвердження виконання якого позивачем надано суду першої інстанції копії: специфікації; видаткових; податкових, товарно-транспортних накладних.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем укладено з ТОВ «Ролінг Груп» договір від 20.04.2015 року № 20042015/1 (предметом якого є поставка вентиляційного обладнання відповідно до специфікацій), на підтвердження виконання якого позивачем надано суду першої інстанції копії: специфікації; видаткових, податкових, товарно-транспортних накладних, які долучено до матеріалів справи.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що основним видом діяльності позивача є оптова торгівля іншими машинами та устаткування. Придбаний у спірних контрагентів товар було реалізовано позивачем ТОВ «Пухівський вентиляційний завод», ТОВ «АСК», ТОВ «Комфорт-В», ТОВ «Л-Стік ЛТД», ТОВ «Енерджі Буд», що підтверджено матеріалами справи.

Щодо доводів податкового органу про відсутність доказів транспортування придбаного позивачем товару, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 16.04.2015 року у справі №К/800/6360/14, відсутність в ТТН інформації (осіб, які здійснювали відвантаження; пункту навантаження та розвантаження; відсутність номеру довіреностей; ідентифікації договору тощо), при одночасній відсутності актів приймання-передачі товарів та документів, які свідчать про виконання робіт по відвантаженню, перевезенню, та прийманню продукції, а також підпис накладних невідомими особами є підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи наявність належних доказів виконання спірних договорів, відсутність ТТН в даному випадку не вказує на безтоварність таких договорів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (на час формування спірних сум валових витрат), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. При цьому, відповідно до пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14 ПК України, під собівартістю реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу розуміються витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

При цьому, згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

В контексті наведеного, п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України передбачено, що дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

У той же час, згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг .

Згідно з п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п. 201.6 ПК України).

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вищевикладених положень вбачається, що формування податкового кредиту є правом платника податку щодо зменшення податкових зобов'язань звітного періоду, яке виникає виключно за наявності податкових накладних. Закон забороняє включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі ціни придбання товарів (робіт, послуг), якщо ці суми не підтверджені податковими накладними, та передбачає відповідальність платника податків за порушення цих вимог у вигляді фінансових санкцій.

Відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на момент здійснення вказаних правовідносин, контрагенти позивача були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як платники податку та їм присвоєні індивідуальні податкові номери.

Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесені відповідні зміни.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивачем були реально здійснені та фактично виконані господарські операції по взаємовідносинах з контрагентами, які на момент здійснення господарської діяльності були зареєстровані як платники податку на додану вартість, то податкові повідомлення-рішення винесені податковим органом безпідставно та необґрунтовано.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що висновок податкового органу про порушення позивачем пунктів 3.4, 3.5 глави 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні є необґрунтованим, що вказує на необґрунтованість та протиправність податкового повідомлення-рішення від 27.09.2016 року №.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, у відповідності до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у місті Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному ст. 254 КАС України, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н.М.

Повний текст виготовлено 07 червня 2017 року.

Головуючий суддя Коротких А. Ю.

Судді: Літвіна Н. М.

Ганечко О.М.