Справа № 813/1753/17
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року справа № 813/1753/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судових засідань ОСОБА_1

з участю представників

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача та третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держпраці у Львівській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання виплатити середній заробіток, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення від 10.04.2017 року за №3930/1/7-09 та про зобовязання виплатити середній заробіток за весь час затримки, а саме з 23.11.2015 року по день фактичного розрахунку з розрахунку 354 грн. 74 коп. за кожен календарний день.

Підставою позовних вимог є те, що наказом Держгірпромнагляду України від 01.03.2016 року за №1-к внесено зміни до наказу №267-к від 12.11.2015 року «Про звільнення ОСОБА_4П.» в частині зміни дати звільнення. Так, змінено дату звільнення позивача із 13.11.2015 року на 23.11.2015 року, зважаючи на перебування останнього з 12.11.2015 року по 20.11.2015 року на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності. А відтак, на думу позивача, йому до цього часу не виплачено заробітну плату за 23.11.2015 року.

Представник позивача дав аналогічні пояснення, просить позов задоволити.

Відповідач та третя особа у письмових запереченнях на адміністративний позов зазначає, що передумовою оплати дня як робочого є факт виконання працівником роботи. 23.11.2015 року позивач не виконував жодних трудових обовязків, а тому відсутні правові підстави для виплати останньому заробітної плати за цей день. Також, відповідач зазначає, що Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників не забороняє припинення трудового договору і в тому випадку, якщо працівник відсутній на роботі.

Представник відповідача та третьої особи дала аналогічні пояснення, просить у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

Наказом Держгірпромнагляду України від 12.11.2015 року за №267-к «Про звільнення ОСОБА_4П.» звільнено ОСОБА_4 з посади начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області з 13.11.2015 року за систематичне невиконання ним без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором, відповідно до пункту 3 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Наказом Держгірпромнагляду України від 01.03.2016 року за №1-к внесено зміни до наказу №267-к від 12.11.2015 року «Про звільнення ОСОБА_4П.» в частині зміни дати звільнення. Так, змінено дату звільнення позивача із 13.11.2015 року на 23.11.2015 року.

Головне управління Держпраці у Львівській області листом від 10.04.2017 року за №3930/1/7-09 відмовило позивачу у виплаті заробітної плати за 23.11.2017 року у звязку з тим, що останній в цей день не перебував при виконанні своїх безпосередніх трудових обовязків.

Не погодившись із вищенаведеним рішенням, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом врахувано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України, передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату йому заробітної плати за 23.11.2017 року, а також стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як передбачено ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати містить ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року за №108/95-ВР, з наступними змінами та доповненнями, відповідно до якої - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Зі змісту рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5М щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15.10.2013 року у справі №1-13/2013 вбачається, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

З аналізу вищенаведених правових положень можна дійти висновку, що заробітна плата виплачується працівнику виключно за виконану ним роботу.

Судом встановлено, що в день звільнення 23.11.2015 року ОСОБА_4 не перебував на робочому місці і не здійснював покладені на нього посадові обовязки, тобто не виконував жодної роботи, а відтак підстави для виплати йому заробітної плати за цей день відсутні.

Дані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи Табелем обліку використання робочого часу за листопад 2015 року.

Враховуючи наведене, судом не може бути покладено в основу судового рішення мотиви позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі не належить стягувати зі сторін.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

3. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 09 червня 2017 року.

Суддя В.Я.Мартинюк