Справа № 742/585/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 742/585/17 Головуючий у 1-й інстанції: Бездідько В.М.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Чернігівський обласний військовий комісаріат про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Чернігівський обласний військовий комісаріат про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом від 13.01.2017 р. № 3, в частині про відмову у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ-ї групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії;

- зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ-ї групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 квітня 2017 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано протокол від 13.01.2017 р. № 3 в частині про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ-ї групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, та зобов`язано відповідача призначити і виплатити позивачу таку допомогу у відповідності до законодавства.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, так як, на його думку, оскаржувана постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 22.12.1983 р. по 02.02.1986 р. проходив військову службу у Збройних силах СРСР та приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан, де отримав поранення.

03.03.1997 р. Прилуцьким ОМВК Чернігівської області позивачу будо видано посвідчення серії НОМЕР_1 ветерана війни учасника бойових дій.

Крім того, позивачу видано посвідчення інваліда 3-ї групи, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, серії НОМЕР_2 .

Висновком спеціаліста Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи у галузі судово-медичної експертизи від 04.11.2013 р. № 1963/Ж за результатами огляду позивача встановлено обставини та період (1984 рік) отриманого поранення.

Центральною військово-лікарською комісією по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця встановлено, що захворювання позивача (травма) пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що зафіксовано у протоколі від 07.02.2014 р. № 343.

24.06.2015 р. згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВА № 018073 позивачу вперше встановлено ІІІ-ю групу інвалідності від поранення (контузії), захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

17.12.2015 р. позивач звернувся до Чернігівського ОВК із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

23.05.2016 р. Міністерство оборони України за результатами розгляду поданих позивачем документів повернула їх на доопрацювання через відсутність документів, що свідчать про причину та обставини поранення (контузії. Травми або каліцтва).

Зазначені дії Міноборони були оскаржені позивачем до суду і за результатами розгляду його позовної заяви постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 серпня 2016 року у справі № 742/2163/16-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року, визнані неправомірними, а Міноборони зобов`язано розглянути заяву позивача щодо призначення одноразової грошової допомоги та прийняти відповідне рішення.

Крім того, зазначеними рішеннями судів встановлено, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та Порядку, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 р. № 975.

13.01.2017 р. на виконання вищевказаного судового рішення відповідачем було розглянуто документи, подані позивачем, та за результатами їх розгляду відмовлено у призначенні йому одноразової грошової допомоги з тих підстав, що ним не подано документ, який свідчить про обставини поранення.

Позивач, вважаючи, що йому було протиправно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ-ї групи інвалідності, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колгеія встановила, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення та отримання вищезазначеної допомоги і відмова відповідача у задоволенні його вимог є протиправною.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі Закон № 2011-ХІІ), «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 р. № 5040-VI (далі Закон № 5040-VI), постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок № 975), постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 «Про затвердження Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі Порядок № 393).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що він поширюється, зокрема на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Згідно з пп. 4 п. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Підпунктом «б» частини 1 статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ у редакції Закону № 5040-VI передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності IIІ групи.

Пунктом 2 Постанови № 975, яка набрала законної сили з 24.01.2014 р., встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 р. № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 р. № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 р. № 1331; допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно з п. 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IІI групи.

У п. 11 Порядку № 975 визначено, що вiйськовослужбовець, вiйськовозобов`язаний та резервiст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разi настання iнвалiдностi чи втрати працездатностi без встановлення йому iнвалiдностi, подає уповноваженому органу такi документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням iнвалiдностi чи часткової втрати працездатностi без встановлення iнвалiдностi; довiдку медико-соцiальної експертної комiсiї про встановлення групи iнвалiдностi або вiдсотка втрати працездатностi iз зазначенням причинного зв`язку iнвалiдностi чи втрати працездатностi.

До заяви додаються копiї: постанови вiдповiдної вiйськово-лiкарської комiсiї щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузiї, травми або калiцтва), захворювання; документа, що свiдчить про причини та обставини поранення (контузiї, травми або калiцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане iз вчиненням особою кримiнального чи адмiнiстративного правопорушення або не є наслiдком вчинення нею дiй у станi алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`янiння, або навмисного спричинення собi тiлесного ушкодження; сторiнок паспорта з даними про прiзвище, iм`я та по батьковi i мiсце реєстрацiї; документа, що засвiдчує реєстрацiю фiзичної особи у Державному реєстрi фiзичних осiб - платникiв податкiв, виданого органом доходiв i зборiв (для фiзичної особи, яка через свої релiгiйнi переконання вiдмовляється вiд прийняття реєстрацiйного номера облiкової картки платника податкiв, офiцiйно повiдомила про це вiдповiдний орган доходiв i зборiв та має вiдмiтку в паспортi громадянина України, - копiю сторiнки паспорта з такою НОМЕР_3 ).

Згідно з п. 12, 13 Постанови № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Абзацом 9 пункту 1 Порядку № 393 передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що у питаннях соціального захисту військовослужбовці Збройних сил СРСР прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України.

При цьому, право особи на отримання одноразової грошової допомоги по інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, виникає з дня встановлення інвалідності, що визначається датою, вказаною в довідці МСЕК, і обов`язок щодо забезпечення його реалізації шляхом прийняття відповідного рішення покладено на Міністерство оборони України.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом України в постановах від 18.11.2014 р., від 21.04.2015 р., від 05.04.2016 р. у справах №№ 21-446а14, 21-183а13, 758/9241/13-а відповідно, висновки якого, згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що довідкою МСЕК від 24.06.2015 р. № 018073 підтверджено, що захворювання, через яке позивачу встановлено інвалідність ІІІ-ї групи, настало внаслідок поранення, контузії, отриманого під час виконання обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії.

При цьому, висновком спеціаліста Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи у галузі судово-медичної експертизи від 04.11.2013 р. № 1963/Ж та протоколом Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця встановлено, що захворювання позивача (травма) пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, від 07.02.2014 р. № 343 встановлено обставини та період отримання позивачем зазначеного поранення, контузії, а також посвідченнями від 03.03.1997 р. серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 підтверджується наявність у позивача відповідного правового статусу.

Більш того, як було зазначено вище, рішення суду, яке набрало законної сили, встановлено наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та Порядку, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 р. № 975.

Таким чином, зазначені обставини є преюдиційними та, відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, не потребують додаткового доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при задоволенні адміністративного позову в частині скасування протоколу Комісії Міноборони від 13.01.2017 р. № 3 було неправильно обрано спосіб захисту порушеного права позивача, оскільки протокол за своєю юридичною природою є процесуальним документом, який фіксує безпосередньо хід та порядок обговорення питань на засіданні Комісії Міноборони, та не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а отже, у відповідності до норм ст.ст. 2, 162 КАС України, не підлягає скасуванню в судовому порядку, що помилково не було встановлено судом першої інстанції, призвело до неправильного вирішення справи щодо задоволення позовних вимог у такий спосіб та, відповідно до ст. 202 КАС України, є правовою підставою для його скасування в цій частині.

Водночас, відповідно до вимог ч. 2 ст. 11 КАС України, з метою повного і всебічного захисту порушеного права позивача на призначення одноразової грошової допомоги, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити їх у цій частині шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні вказаної допомоги.

Приходячи до висновку про наявність правових підстав для застосування вищевказаного способу захисту прав позивача, апеляційний суд враховує правову позицію, викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 р. у справі № 826/4418/14, в якій ВСУ зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Крім того, у висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема передбачає, що судове рішення повинно бути таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було проігноровано його клопотання про закриття провадження у справі, оскільки аналогічний спір вже вирішений судом у справі № 742/2163/16-а, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як було встановлено вище, спір у справі, на рішення суду по якій посилається апелянт, стосується зовсім інших правовідносин і не є правовою підставою для закриття провадження у розумінні ст. 157 КАС України.

Посилання апелянта на те, що дана справа повинна розглядатися окружним адміністративним судом суперечить вимогам чинного адміністративного процесуального законодавства, а саме п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України, яким справи, зокрема щодо спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання чи одержання соціальних виплат віднесено до предметної підсудності місцевих загальних судів як адміністративних судів, яким і розглянуто дану адміністративну справу, де предметом спору є призначення та виплату соціальної допомоги суб`єктом владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 813/8236/14.

Твердження апелянта про те, що адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов`язання Міністерства оборони України прийняти будь-яке рішення, апеляційний суд вважає такими, що не ґрунтуються на нормах чинного процесуального законодавства, зокрема суперечать п. 2 ч. 2 та ч. 3 ст. 162 КАС України, якими прямо передбачено, що в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити дії або іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням суду першої інстанції Міноборони було зобов`язано вчинити певні дії, а не прийняти рішення, як стверджує апелянт.

Водночас, апеляційний суд враховує правову позицію, викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 р. у справі № 826/4418/14, в якій ВСУ зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Крім того, у висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема передбачає, що судове рішення повинно бути таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано копій документів, підтверджуючих причини і обставини поранення, колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки правовою підставою для призначення особі одноразової грошової допомоги в порядку ст.ст. 16, 16-2 Закону № 2011-ХІІ та Порядком № 975 є відповідний висновок МСЕК, який подавався позивачем і є в матеріалах справи, а іншими документами, а саме висновком спеціаліста Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи у галузі судово-медичної експертизи від 04.11.2013 р. № 1963/Ж та протоколом Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця встановлено, що захворювання позивача (травма) пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, від 07.02.2014 р. № 343 встановлено обставини та період отримання позивачем поранення, травми, контузії, внаслідок якого він отримав захворювання і йому було встановлено інвалідність.

Посилання апелянта на те, що позивач не був військовослужбовцем Збройних Сил України, а тому не має права на отримання спірної соціальної виплати, апеляційний суд вважає не обґрунтованими і безпідставними, оскільки у відповідності до вимог законодавства, зокрема Порядку № 393, у питаннях соціального захисту військовослужбовці прикордонних військ колишнього СРСР (включаючи Прикордонні війська КДБ СРСР) прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України, питання соціального забезпечення яких належать до відання Міністерства оборони України.

Доводи апелянта - Міноборони на те, що інвалідність була встановлена позивачу не під час проходження служби і не впродовж трьох місяців після звільнення з військової служби, а тому він не має право на отримання одноразової грошової допомоги, апеляційний суд вважає не обґрунтованими та також до уваги не приймає, оскільки у пп. 4 п. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ прямо передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Разом з тим, твердження апелянта про те, що виплата одноразової грошової допомоги, відповідно до п. 12 Порядку № 975, належить до повноважень відповідного військомату, а не Міноборони, колегія суддів приймає до уваги та враховує з огляду на наступне.

Так, системний аналіз положень Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975 надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано почергову процедуру призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до якого рішення про призначення такої допомоги приймається міноборони, а її виплата здійснюється відповідним структурним підрозділом (військоматом).

З огляду на це, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачу виплату вказаної допомоги задоволенню не підлягають, оскільки Міноборони у цьому випадку є неналежним відповідачем у справі.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню частково, постанова Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання неправомірним та скасування протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.01.2017 р. № 3 в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, та зобов`язання Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 таку допомогу скасувати, а адміністративний позов в цій частині позовних вимог задовольнити частково: визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, а в іншій частині зазначених позовних вимог відмовити. В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання неправомірним та скасування протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.01.2017 р. № 3 в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, та зобов`язання Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 таку допомогу скасувати.

Адміністративний позов в цій частині позовних вимог задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, а в іншій частині зазначених позовних вимог відмовити.

В іншій частині постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 07 червня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді:
Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.