Справа № 826/963/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/963/17 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

06 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Позивач, ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Відповідач, Шевченківський РВ ДВС м. Києва) про визнання незаконною та скасування постанови від 05.10.2016 року ВП №43858674 про накладення штрафу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.03.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких передбачених законом дій з метою виконання рішення суду у добровільному порядку Позивачем вчинено не було, у зв'язку з чим накладення штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин є обґрунтованим.

Не погоджуючись із викладеним у постанові рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою позов задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом не було перевірено факту відсутності у Позивача об'єктивної можливості виконати рішення суду, що, на переконання Апелянта, свідчить про помилковість висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив її вимоги задовольнити повністю.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 03.07.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №43858674 на виконання виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва 13.05.2014 року у справі №2а-17251/12/2670 (а.с. 30), яку отримано Позивачем 24.07.2014 року (а.с. 30).

Зі змісту постанови від 03.07.2014 року вбачається, що виконавче провадження відкрито з метою виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 02.04.2014 року у справі №2а-17251/12/2670, якою зобов'язано ПАТ «НАК «Нафтогаз України» виконати вимогу Державної фіскальної інспекції України від 06.06.2012 року №05-14/444, а саме, п. п. 2 та 3 щодо відшкодування за рахунок винних осіб шкоди в сумі 1 840 606,00 грн. та від коригування в обліку вартості активів на загальну суму 2 510 446,20 грн. (а.с. 12-17).

На вимогу державного виконавця від 23.06.2016 року №178/10, яка надійшла на адресу ПАТ «НАК «Нафтогаз України», Позивач листом від 03.10.2016 року №14/2-19916 (а.с. 31-34) повідомив Відповідача, що вимога державного виконавця, яка ґрунтується на п. 2 вимоги ДФІ України від 06.06.2012 року №05-14/444, не може бути виконана, оскільки ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не погоджується з висновком щодо безпідставної сплати грошових коштів у сумі 1 840 606,00 грн. та зі змісту судового рішення не вбачає за можливе встановити винних осіб. Крім того, у вказаному листі Позивач підкреслив, що п. 3 вимоги ДФІ України від 06.06.2012 року №05-14/444 про зобов'язання відкоригувати в обліку вартості активів на загальну суму 2 510 446,20 грн. не може бути виконаний, оскільки ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не погоджується з висновком щодо безпідставного підписання актів на дану суму за договором доручення від 05.02.2001 року №14/41.

У зв'язку з викладеним державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва винесено постанову від 05.10.2016 року ВП №43858674 про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 5 100,00 грн. (а.с. 35).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 6, 11, 17, 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV, ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, а також п. 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність винесення державним виконавцем постанови про накладення штрафу на Позивача, оскільки останнім не виконано рішення суду без поважних причин.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Положеннями частин 1, 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV), який був чинний на момент відкриття виконавчого провадження, визначено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону 606-XIV у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» було запропоновано добровільно виконати рішення суду, Позивач отримав копію відповідної постанови, однак доказів виконання виконавчого листа № 2а-17251/12/2670 до моменту винесення постанови про накладення штрафу збору останнім подано не було.

Приписами до ч. 1 ст. 27 Закону 606-XIV закріплено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується Позивачем, останній не виконує рішення суду у зв'язку з неможливістю вчинення дій щодо його виконання, оскільки: не вбачає за можливе встановити винних у завданні матеріальної шкоди (збитків) осіб, у той час як у вимозі ДФІ України коло таких осіб не окреслено; положення Кодексу законів про працю України встановлюють ряд обмежень щодо відшкодування шкоди за рахунок працівників підприємства, його керівників, а також визначають граничні строки звернення власника або уповноваженого ними органу до суду з питань стягнення з працівника матеріальної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону 606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016 року, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З наведеного випливає, що передумовою для винесення державним виконавцем постанови про накладення штрафу на боржника є встановлення факту невиконання останнім рішення, що зобов'язує вчинити дії, в установлений державним виконавцем строк без поважних причин.

Аналізуючи висновки суду першої інстанції про те, що Позивачем не було вчинено жодних дій з виконання рішення суду, а відтак прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови є обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону №606-XIV за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Крім того, приписи ч. 1 ст. 170 КАС України визначають, що якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

З наведеного випливає, що сторона виконавчого провадження, у тому числі боржник, наділений як положеннями матеріального, так і нормами процесуального права звернутися до органу, який видав виконавчий лист, із заявою про роз'яснення рішення, встановлення або зміну способу і порядку його виконання, тощо.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що Позивач в установленому законом порядку звертався до суду чи до державного виконавця із відповідною заявою. При цьому, на переконання судової колегії, передбачена законодавцем можливість державного виконавця звернутися до суду з відповідної заявою не нівелює обов'язок боржника забезпечити виконання рішення суду, а, у випадку виникнення складнощів при його виконанні, вжити заходів щодо його роз'яснення, встановлення або зміни способу і порядку виконання, тощо. У зв'язку з наведеним твердження Апелянта на помилковість обґрунтування судом першої інстанції свого рішення з посиланням на положення ст. 36 Закону №606-ХІV, є безпідставним та не спростовує висновків Окружного адміністративного суду м. Києва.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2017 року у справі №2а-17251/12/2670 відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з підстав, зокрема, що рішення суду не виконано.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позиції суду першої інстанції про те, що Позивачем без поважних причин не було виконано судове рішення, яке набрало законної сили, оскільки протягом тривалого періоду час ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не було вчинено жодних дій, спрямованих на виконання останнього, або на усунення перешкод чи незрозумілостей, пов'язаних з необхідністю його забезпечення.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 181, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування постанови, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.