Справа № 463/4280/16-а, 2-а/463/247/16
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокуЛьвів№876/1404/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Шавеля Р.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року у адміністративній справі №463/4280/16-а, 2-а/463/247/16 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова про визнання дії протиправними, скасування рішення та зобовязання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова, в якому просить визнати протиправними дії щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991; скасувати рішення №2495/03 від 15.03.2016 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991; зобовязати провести обчислення (нарахування) пенсії за вислугу років згідно із ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру», на підставі довідки прокуратури Львівської області №18/212 від 16.02.2016 про заробіток для нарахування пенсії, в розмірі 90% від суми заробітку за відповідною посадою без обмеження граничного розміру, нарахування призначити з 12.03.2016 часу звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії.

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Позивач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. ОСОБА_2 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях законів від 05.10.1995 та від 12.07.2001).

15.03.2016 відповідач відмовив позивачу в такому призначенні пенсії у зв'язку з введенням в дію п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015, відповідно до якого з 01 червня 2015 року пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» не призначаються. Крім цього, стаж позивача за вислугу років складає 20 років 1 місяць 12 днів, в той час як відповідно до вимог ст.86 діючого Закону України «Про прокуратуру» необхідно 22 роки 6 місяців.

Позивач з таким рішенням відповідача не погоджується, оскільки вважає, що набув право на пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про прокурату», що діяв на час його прийняття на роботу.

Суд першої інстанції відмовив у позові з тих підстав, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років позивачу є правомірним, оскільки у позивача відсутній необхідний стаж роботи за вислугу років та стаж роботи на посадах прокурорів, який є необхідним для призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону №1697-VII.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними, такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

На час звернення позивача за призначенням пенсії вступив в силу ОСОБА_3 України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 року. Статтею 86 цього Закону визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч. 1 ст.86 Закону «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч. 2 ст. 86 Закону «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII).

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Як встановлено частиною 6 статті 86 Закону «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Матеріалами справи підтверджено, що загальний стаж роботи за вислугу років позивача на день звернення до відповідача, тобто 13.03.2016 року, складає 20 років 01 місяць 12 днів.

Отже, загальна вислуга років позивача становить менше, ніж 22 роки 6 місяців, а відтак недостатня для призначення йому пенсії за вислугу років.

При цьому, положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991р., на який посилається позивач, в останній редакції кореспондують вищенаведеним нормам ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, оскільки також встановлюють вислугу 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Таким чином, у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років.

Крім того, слід відмітити, що згідно з підпунктом 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, Закон України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів.

Суд зазначає, що з заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернувся 12.03.2016 року, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону №1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку спірним відносинам у цій частині, необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-7/99, викладеної стосовно дії загально - правового принципу норми права у часі. Позиція Конституційного Суду України за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

На підставі викладеного, виходячи з вищенаведених висновків Конституційного Суду України, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач обґрунтовано розглянув заяву позивача на підставі діючих на час її розгляду положень закону, що регулює пенсійне забезпечення працівників прокуратури - ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача про необхідність застосування до спірних відносин Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції 2001 року.

Крім того, на даний час норми ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991, в частині підстав та порядку призначення пенсії втратили чинність, можуть враховуватись лише в частині вирішення питань про зарахування окремих періодів стажу до складу вислуги років (протягом яких діяли ці норми) та не можуть бути застосовані при вирішенні заяви позивача про призначення пенсії.

Згідно з п. 5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зазначені положення Закону України №213-VIII були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та неконституційними (за виключенням положень, які обмежували призначення довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів») визнані не були.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, в зв'язку з тим, що останнє не підлягає застосуванню у спірних відносинах, виходячи з наступного.

Так, у рішенні 5-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Тобто, Конституційний суд висловився щодо неможливості звуження пільг, компенсацій і гарантій, право на яке виникло у громадянина та якими громадянин вже користується.

Таким чином, на час внесення до Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 змін (в частині визначення права на пенсійне забезпечення за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців) та на час прийняття Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII (якій містить аналогічну норму) позивач не набув право на отримання пенсії за вислугу років. А відтак, не відбулося звуження змісту та обсягу його права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року у адміністративній справі №463/4280/16-а, 2-а/463/247/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Повний текст ухвали складено 06.06.2017р.