Справа № 813/67/16
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5669/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Коваля Р.Й., Глушка І.В..

за участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року у справі № 813/67/16 за адміністративним позовом Приватного підприємства "Оланд-Партнер" до ОСОБА_1 об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Оланд-Партнер» (надалі- ПП «Оланд -Партнер») звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №, № від 10.09.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач прийняв оскаржені рішення на підставі помилкових і необґрунтованих висновків, викладених в акті перевірки №36/2200/37711733 від 01.09.2015. Позивач подав первинні бухгалтерські документи, які в своїй сукупності підтверджують реальність здійснення господарських операцій з ПП «Простір». Долучені до матеріалів справи докази, на думку позивача, повністю спростовують висновки відповідача про відсутність господарських операцій з ПП «Простір», а тому прийняті оскаржені податкові повідомлення-рішення є протиправними і підлягають скасуванню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області №, № від 10.09.2015. та стягнуто з ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь приватного підприємства «Оланд-Партнер» судовий збір в сумі 11759 (одинадцять тисяч сімсот пятдесят девять) грн.37 коп.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 об"єднанана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області оскаржила її в апеляційному порядку та просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт свої вимоги мотивує тим, що судом 1 інстанції неповно зясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, висновки суду вважає необґрунтованими з підстав викладених в апеляційній скарзі, та порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт звертає увагу на неможливість реального здійснення правочинів між позивачем та його контрагентом ПП «Простір», оскільки до перевірки не надано доказів, які б підтверджували те, що вугілля, отримане від ПП «Простір» відповідає встановленим вимогам конкретного стандарту чи іншого нормативного документу, а також умовам укладених договорів. Відповідач зазначає, що подані позивачем первинні документи не відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому, не можуть підтверджувати реальність господарських відносин з вказаним контрагентом.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не зявилися, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності згідно із ч.4 ст.196 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, що Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 у справі №813/67/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 у справі №876/2387/16, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Згідно Ухвали Вищого адміністративного суду України від 23.02.2017 у справі №К/800/21110/16 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 у справі №813/67/16 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 у справі №876/2387/16 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Вищий адміністративний суд України, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, вказав на те, що ними не досліджено реальність та виконання договорів між позивачем та ПП «Простір». Також, не досліджено господарські операції позивача за період, що перевірявся та на підставі яких виникли порушення, що лягли в основу прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень.

Ухвалою від 30.03.2017 суд першої інстанції допустив заміну відповідача у справі Державної податкової інспекції у м.Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області його правонаступником - ОСОБА_1 обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Львівській області (далі ОСОБА_1 ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області).

Як встановлено судом першої інстанції та стверджується матеріалами справи, що ПП Оланд-Партнер зареєстроване ОСОБА_1 міським відділом юстиції Львівської області 16.05.2011 як юридична особа. На податковий облік позивача взято 17.05.2011. У періоді, що перевірявся, ПП Оланд-Партнер зареєстровано як платник ПДВ згідно з свідоцтвом про реєстрацію платника ПДВ від 08.12.2011.

ДПІ у м.Червонограді ГУ ДФС у Львівській області в період з 18.08.2015 по 25.09.2015 проведено позапланову виїзну перевірку ПП Оланд-Партнер щодо дотримання вимог податкового законодавства при проведенні взаєморозрахунків із контрагентом ПП Простір () за період з 01.10.2014 по 31.12.2014.

За результатами проведеної перевірки відповідач склав акт №36/2200/37711733 від 01.09.2015 (надалі акт перевірки ), в якому встановлені порушення податкового законодавства, допущені ПП Оланд-Партнер, а саме:

1) п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ОСОБА_2 кодексу України в результаті чого занижено задекларовану суму доходів, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування всього на суму 1 258 099,00 грн., завищено задекларовану суму витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування всього на суму 1061254,00 грн., що призвело до заниження податку на прибуток всього на суму 417483,54 грн., в тому числі за звітний податковий період 2014 року на суму 417483,54 грн.;

2) п.198.1, п.198.3 ст.198 ОСОБА_2 кодексу України в результаті чого завищено задекларовану суму податкового кредиту всього на суму 209683,00 грн., в тому числі по періодах: листопад 189771,00 грн., грудень 19912,00 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет на суму 209683,00 грн.

Згідно акта перевірки відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення № від 10.09.2015, яким визначено грошове зобовязання з податку на прибуток в сумі в розмірі 521854,43 грн. (417483,54 грн. за основним платежем та 104370,89 грн. за штрафними санкціями) та № від 10.09.2015, яким визначено грошове зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 262103,75 грн. (209683,00 грн. за основним платежем та 52 420,75 грн. за штрафними санкціями).

Позивач оскаржив вказані податкові повідомлення рішення в адміністративному порядку до Головного управління ДФС у Львівській області та ДФС України.

За результатами розгляду первинної скарги позивача №б/н від 18.09.2015 рішенням Головного управління ДФС у Львівській області №5260/10/13-01-10-07-05 від 12.11.2015 податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Червонограді ГУ ДФС у Львівській області від 10.09.2015 №, № залишені без змін, а скарга позивача без задоволення.

Рішенням ДФС України від 18.12.2015 №26195/6/99-99-10-01-04-25 про результати розгляду повторної скарги, оскаржені податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга позивача - без задоволення.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями рішеннями, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарською діяльністю в розумінні п. 14.1.36. ст. 14 ОСОБА_2 кодексу України є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ОСОБА_2 кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, інших витрат.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ОСОБА_2 кодексу України встановлено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ОСОБА_2 кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II вказаного Кодексу.

Пунктом 139.1 статті 139 ОСОБА_2 кодексу України встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ОСОБА_2 кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ОСОБА_2 кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2. ст. 198 ОСОБА_2 кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ОСОБА_2 кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 вказаного Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 вказаного Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 вказаного Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 вказаного Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 вказаного Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до вказаного Кодексу.

Відповідно до ст. 201 ОСОБА_2 кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II ОСОБА_2 кодексу України.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 вказаного Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Приписами пункту 198.6 статті 198 ОСОБА_2 кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтвердженими митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 вказаного Кодексу).

Згідно з ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Як стверджується матеріалами справи, що судом встановлено, що між позивачем (покупець) та ПП Простір (продавець) укладені договори купівлі-продажу (вугілля камяне) від 10.10.2014 №01/10/14 та від 03.11.2014 №01/11/14, згідно з якими продавець зобовязується передати у власність покупцю, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар (вугілля камяне) відповідної якості, асортименту, вартість якого вказана у накладних (рахунках).

Договори підписані сторонами та скріплені печатками, відповідно до вимог ст.ст.203, 204, 207, 208, 655, 656 Цивільного кодексу України з дотриманням усіх істотних умов.

На підтвердження виконання вказаних договорів позивач надав: акти прийому передачі товару від 21.10.2014 та від 11.11.2014 (а.с. 174,175 Т.2); видаткові накладні №РН-0000001 від 21.10.2014, №РН-0000016 від 11.11.2014, №РН-0000015 від 11.11.2014, №РН -0000014 від 10.11.2014, №РН-0000013 від 07.11.2014, №РН-0000012 від 05.11.2014, №РН-0000011 від 04.11.2014, №РН-0000010 від 03.11.2014 (а.с. 43, 53-59 Т.3).

Для підтвердження віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ за період, що перевірявся, позивач надав суду податкові накладні: №1 від 03.11.2014, №7 від 11.11.2014, №6 від 11.11.2014, №5 від 10.11.2014, №4 від 07.11.2014, №3 від 05.11.2014, №2 від 04.11.2014 (а.с. 60-66 Т.3).

Вказані податкові накладні, складені ПП «Простір» не мають жодних недоліків та порядок їх заповнення відповідає діючому законодавству. Суми ПДВ за вказаними податковими накладними включені позивачем в податковий кредит відповідного періоду та відповідають даним податкової декларації по ПДВ.

Податкові накладні, які отримані від ПП «Простір», внесені в реєстр податкових накладних (а.с. 148 Т.2, а.с. 46-48 Т.3) та задекларовані в податковій звітності у відповідному звітному періоді в складі інших отриманих податкових накладних, що підтверджується відповідними податковими деклараціями.

Також колегія суддів зазначає, що оплата за поставлений товар проведена позивачем в повному обсязі, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів (а.с.198- 233 Т.2) та картками рахунку (а.с. 106- 126, 239-246 Т.2, а.с 37-42 Т.3).

Як видно з матеріалів справи, що транспортування товару від ПП «Простір» здійснювалось із залученням транспортних перевізників. Для підтвердження вказаних обставин позивач надав: договір про надання транспортних послуг №02-Т від 02.01.2014, укладений з ФОП ОСОБА_3, згідно з яким надаються послуги вантажного автомобіля з причіпом по перевезенню вугілля камяного (а.с. 163 Т.2); акт здачі приймання робіт від 21.10.2014 №21/10 (а.с.250 Т.2, а.с.29 Т.3); товарно транспортні накладні (а.с.1-6, 30-36 Т.3); картки рахунку (а.с.236-238 Т.2).

Також позивачем для підтвердження обставин щодо перевезення товару надано договір №02-П від 02.01.2014, укладений з ФОП ОСОБА_4, згідно з яким надаються послуги вантажного автомобіля з причіпом по перевезенню вугілля камяного (а.с 186-187 Т.2; акт здачі- прийняття послуг від 21.10.2014 №21/10-п (а.с.14 Т.3); товарно транспортні накладні (а.с.8-13, 15-28 Т.3); свідоцтва про державну реєстрацію транспортних засобів; картками рахунку (а.с.234, 235 Т.2).

Також матеріалами справи стверджується, що позивач для зберігання придбаного вугілля орендував нерухоме майно, що підтверджується договором оренди нежитлового складського приміщення від 01.10.2014 (а.с. 153-155 Т.2); договором оренди майданчика для складування вугілля №02/01 від 02.01.2014 (а.с. 159-160 Т.2).

Позивач має право на експлуатацію устаткування для сортування корисних копалин грохот інерційний ГІЛ-52А, що підтверджується дозволом №0225.15.46, виданим територіальним управлінням Держгірпромнагляду у Львівській області 06.05.2015 (а.с. 94 Т.2); має право виконувати роботи із збагачування корисних копалин, що підтверджується дозволом №0226.15.46, виданим територіальним управлінням Держгірпромнагляду у Львівській області 06.05.2015.

Для використання в господарській діяльності позивач орендував устаткування для сортування корисних копалин - грохот інерційний ГІЛ-52А, що підтверджується договором оренди обладнання від 01.09.2014 (а.с. 161-162 Т.2).

Використання позивачем отриманого вугілля у переробці підтверджується видатковими накладними №1 від 03.11.2014, № 2 від 10.11.2014 (а.с. 194, 196 Т.2).

Матеріалами справи також підтверджується, що отриманий товар від ПП «Простір», в результаті переробки в подальшому реалізовувався іншим контрагентам, що підтверджується актами здачі приймання робіт (а.с. 26, 69 Т.2), накладними та видатковим накладними (а.с. 41-47, 61-68 Т.2), товарно - транспортними накладними (а.с. 27-40, 57-60, 70-90 Т.2).

Таким чином, позивач надав усі первинні бухгалтерські документи, складання яких передбачено умовами відповідних договорів на підтвердження фактичного виконання сторонами їх умов. У висновках акта перевірки не міститься будь-яких застережень щодо невідповідності документів вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Колегія судді також звертає увагу, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження обставини щодо обізнаності позивача про неправомірну, на думку відповідача, діяльності його контрагента, та доказів про пряму чи опосередковану причетність до такої діяльності з метою отримання податкової вигоди. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланок постачання товарів не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності вчиненої між конкретними контрагентами. В разі наявності у податкового органу інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватись саме до цієї особи.

Колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції при вирішення даного спору взяв до уваги лист Головного управління ДФС у Львівській області №15302/13-01 від 31.12.2015 в контексті кримінально - правової оцінки господарських відносин позивача з ПП «Простір», згідно з яким кримінальне провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст. 209 Кримінального кодексу України закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, у звязку з відсутністю в діяннях службових осіб позивача ознак кримінальних прапорушень, передбачених ч.5 ст.191 (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем), ч.1 ст. 209 (легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом) Кримінального кодексу України. Кримінальне провадження в частині кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.4 ст. 358 Кримінального кодексу України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів) скероване до прокуратури Львівської області для визначення підслідності. А тому, в межах кримінального судочинства не встановлено вини посадових осіб позивача у вчиненні злочину у сфері оподаткування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надані позивачем докази спростовують доводи відповідача про те, що господарська операція щодо купівлі продажу товару не мала реального характеру, а надані позивачем докази в повній мірі підтверджують факт реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Колегія суддів зазначає, що перевіркою не встановлено, що здійснені позивачем господарські операції з вказаним в акті перевірки контрагентом суперечать (є нетиповими) видам діяльності позивача або є збитковими.

Також з матеріалів справи видно та встановлено судом, що на час здійснення господарських операцій контрагент позивача перебував на обліку в органах ДФС та був зареєстрованим у встановленому законом порядку платником податку. Відповідач не надав жодних доказів на спростування вказаних обставин.

З огляду на викладене, в ході розгляду справи суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивач належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами (складання яких передбачено умовами відповідних договорів), податковими накладними, складеними з дотриманням вимог податкового законодавства, документами, що свідчать про фактичне понесення витрат на придбання товару, підтвердив, що господарські операції з контрагентом обумовлені діловою метою, мали реальний характер і фактично виконані, в звязку з чим позивач правомірно включив до складу витрат операційної діяльності вартість (собівартість придбаних товарів (робіт, послуг)) та до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по взаєморозрахунках із контрагентом.

В разі наявності в органу державної податкової служби інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватися саме щодо цієї особи.

Колегія суддів зазначає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця.

ОСОБА_2 кодексу України не містять вимог про необхідність коригування платником податку правомірно визначеного податкового кредиту з ПДВ у зв'язку з тим, що підприємства, з якими мав правові відносини контрагент такого платника податку, порушують вимоги податкового законодавства.

Згідно з ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію вказаного суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковим для правозастосування органами правосуддя.

У п. 38 рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» (заява №803/02, INTERSPLAV проти України) зазначено, що на думку суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Суд враховує те, що відповідно до ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ч.1 ст.19 Конституції України).

Суд також звертає увагу і на те, що платник податків, який через покладений на нього законами обов'язок щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) вступає у зв'язку з цим у відповідні правовідносини з державою, не може нести відповідальність за невиконання чи неналежне виконання такого обов'язку іншими платниками податків, якщо інше прямо не встановлено законом. Також, необхідно враховувати і те, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати податку до бюджету, то це тягне за собою відповідну відповідальність та інші негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податків права на віднесення відповідних витрат до валових та сплачених ним у ціні товару відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту, якщо останній виконав усі передбачені умови щодо нього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Крім того, на думку суду, платник податку не повинен нести відповідальність за невиконання постачальником його зобов'язань зі спати податку і в результаті чого сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. Такі вимоги стають надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Таким чином, із урахуванням встановлених обставин у справі та доказів, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому, позивач не порушив вимоги податкового законодавства в межах спору.

Виходячи з вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області №, № від 10.09.2015 є протиправними та підлягають скасуванню.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, на підставі правильно встановлених обставин справи та визначених їм правовідносин, прийшов до обґрунтованих і законних висновків. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Тобто, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо вимог законності та обґрунтованості судових рішень, і підстав для її скасування і відповідно задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року у справі № 813/67/16, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В.Я.Макарик

Судді: Р.Й.Коваль

ОСОБА_5

Повний текст ухвали складений 06 червня 2017 року.