Справа № 826/28162/15
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Грибан І.О.,

Губської О.А.,

за участю секретаря Маменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження №2776,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес» (далі по тексту - позивач) звернулось з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 про:

- скасування розпорядження від 17.11.2015р. №2776 «Про застосування заходу впливу до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес»»;

- зобов'язання відповідача утриматись від застосування інших заходів впливу пов'язаних з виконанням розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про застосування заходу впливу до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» №2776 від 17.11.2015р.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року адміністративний позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 17.11.2015р. №2776 «Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес»». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, апелянт просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції в частині задоволених вимог та прийняти в цій частині нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Апеляційний суд не переглядає постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року в частині вимог, щодо зобов'язання відповідача утриматись від застосування інших заходів впливу пов'язаних з виконанням розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про застосування заходу впливу до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» №2776 від 17.11.2015, оскільки в цій частині постанова не оскаржується.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 17.11.2015 прийнято розпорядження №2776 «Про застосування заходу впливу до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», яким позивача зобов'язано до 08.12.2015 включно усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень з наданням підтверджуючих документів.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування розпорядження від 17.11.2015р. №2776 «Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес»», суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване розпорядження Нацкомфінпослуг №2776 від 17.11.2015 прийнято не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України; не обґрунтовано, тобто не з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг визначено Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг " 12.07.2001 № 2664-III (далі - Закон № 2664-III).

Цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг (ч. 1 ст. 2 Закону № 2664-III).

Відносини, що виникають у зв'язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 Закону № 2664-III).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 20 Закону № 2664-III державне регулювання діяльності з надання фінансових послуг здійснюється шляхом застосування уповноваженими державними органами заходів впливу.

Водночас, державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється, зокрема, щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Статтею 39 Закону № 2664-III врегульовано, що у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.

При цьому, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати, серед іншого, такі заходи впливу як зобов'язати порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення; накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону (п. 1, 3 ч. 1 ст. 40 Закону № 2664-III).

Порядок та умови застосування заходів впливу, в контексті ч. 2 ст. 40 Закону № 2664-III встановлюються законами України та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 20.11.2012 №2319, що зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за № 2112/22424 затверджено Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги (далі - Положення №2319).

У відповідності до п.1.1. розділу I Положення №2319 останнє визначає порядок провадження у справах про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг (далі - справи про правопорушення), механізм прийняття рішень Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) про застосування заходів впливу та їх оскарження.

Згідно п. 1.5. розділу I Положення №2319 Нацкомфінпослуг як колегіальний орган або уповноважені особи Нацкомфінпослуг обирають і застосовують заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення законодавства про фінансові послуги, враховуючи наслідки порушення та застосування таких заходів.

Дані та інформація про ознаки порушення законодавства про фінансові послуги може міститися, зокрема, в зверненнях громадян.

Нацкомфінпослуг, уповноважені та посадові особи Нацкомфінпослуг в межах своїх повноважень зобов'язані в кожному випадку виявлення порушення законодавства про фінансові послуги вжити всіх необхідних заходів для документального закріплення факту такого порушення, всебічно, повно та об'єктивно дослідити обставини справи про правопорушення, а також своєчасно прийняти рішення за справою про правопорушення та застосувати передбачені законодавством заходи впливу (п. 1.6. розділу I Положення №2319).

Рішення у справі про правопорушення повинно бути законним та обґрунтованим. Рішення повинно ґрунтуватися лише на тих доказах, які були досліджені під час розгляду справи про правопорушення (п. 1.7. розділу I Положення №2319).

Нацкомфінпослуг, в контексті ч. 1, 3 п. 2.1. розділу II Положення №2319 може застосовувати такі заходи впливу зобов'язати порушника вжити заходів для усунення порушення, накладати штрафи в розмірах, передбачених статтею 41 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Як вбачається зі змісту розпорядження №2776 до Нацкомфінпослуг надійшло звернення Громадської організації "Всеукраїнське об'єднання споживачів страхових послуг "Страховий захист" в інтересах ОСОБА_3 щодо невиконання Товариством зобов'язань за договором добровільного страхування наземного транспорту №006-0464071/01НТ від 18.09.2014 та порушення Товариством вимог законодавства про фінансові послуги.

У зверненні вказаної Громадської організації порушувалося питання щодо неприйняття рішення стосовно виплати ОСОБА_3 страхового відшкодування за договором.

На аркуші 3 розпорядження № 2776 зазначено, що станом на 23.10.2015 Товариство не прийняло рішення щодо виплати страхового відшкодування або відмови у виплаті страхового відшкодування, у зв'язку з чим відповідач дійшов висновку, що позивачем порушено вимоги законодавства у сфері фінансових послуг, а саме: ч. 2 ст. 20 Закону України "Про страхування" щодо не виконання Страховиком інших обов'язків, що передбачені договором страхування; п. 2.15 розділу 2 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 №40, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.09.2003 за №805/816 щодо не дотримання обов'язків Страховика, визначених статтею 20 Закону України "Про страхування".

Як зазначено вище, до відповідача надійшло звернення Громадської організації "Всеукраїнське об'єднання споживачів страхових послуг "Страховий захист" в інтересах ОСОБА_3 щодо невиконання Товариством зобов'язань за договором добровільного страхування наземного транспорту №006-0464071/01НТ від 18.09.2014 та порушення Товариством вимог законодавства про фінансові послуги.

19 жовтня 2015 року на адресу позивача від Нацкомфінпослуг надійшла вимога за вих. №6762/13-8 від 15.10.2015 р. щодо надання інформації та документі її стосовно виконання Страховою компанією «БРОКБІЗНЕС» зобов'язань за договором добровільного страхування наземного транспорту № 006- 0464071/01НТ від 18.09.1014 р.

Листом від 23.10.2015 р. за вих. № 1762-11 Страхова компанія надала обґрунтовані пояснення щодо даного випадку.

02.11.2015 до позивача за вх.№ 5535 надійшов акт Нацкомфінпослуг від 30.10.2015 р. № 777/13-15/13/6 про правопорушення, вчинені Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» на ринку фінансових послуг. Згідно даного акту, Нацкомфінпослуг встановлено що станом на 23.10.2015р. Страховою компанією «БРОКБІЗНЕС» не прийнято рішення щодо виплати страхового відшкодування або відмови у виплаті страхового відшкодування, у зв'язку з чим Страховою компанією «БРОКБІЗНЕС» порушено вимоги чинного законодавства у сфері фінансових послуг, а саме:

1) частини другої статті 20 ЗУ «Про страхування», щодо невиконання страховиком інших обов'язків, що передбачені договором страхування;

2) пункту 2.15 розділу 2 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 р. № 40, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.09.2003 р. за № 805/8126 (далі - Ліцензійні умови) щодо недотримання обов'язків Страховика, визначених статтею 20 Закону України «Про страхування».

За результатами розгляду справи про правопорушення відповідач прийняв розпорядження про застосування заходу впливу до приватного акціонерного товариства « Страхова компанія «Брокбізнес» №2776 від 17.11.2015р., яким постановив зобов'язати позивача усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень з наданням підтверджуючих документів в термін до 08.12.2015р. В мотивувальній частині Розпорядження вказується про необхідність прийняття Страховою компанією «Брокбізнес» одного з рішень: щодо виплати страхового відшкодування або відмови у виплаті страхового відшкодування по страховій справі.

Перевіряючи підстави для винесення оскаржуваного розпорядження відповідачем, колегія суддів з матеріалів справи встановлено наступне.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №006-0464071НТ від 18.09.2014, за яким застраховано автомобіль Audi A4 р.н.НОМЕР_2 (далі - Договір страхування).

11.08.2015 стався страховий випадок, що має ознаки страхового, внаслідок чого під керуванням автомобілем ОСОБА_5, пошкоджено застрахований автомобіль згідно договору. 12.08.2015 ОСОБА_5 до СК «Брокбізнес» подано письмове Повідомлення про подію, що має ознаки страхового випадку за договором. Разом з Повідомленням ОСОБА_5 були подані наступні документи: копію договору добровільного страхування наземного транспорту №006-0464071НТ від 18.09.2014, копію свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3, копія посвідчення водія НОМЕР_4, копію довідки про пошкодження ТЗ від 11.08.2015, копію товарного чеку щодо надання послуг з евакуації автомобіля від 11.08.2015.

08.09.2015 року до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес»» за вх. 0809/07 надійшов рахунок - фактуру № від 07.09.2015 ДП «Ауді Центр ВІПОС», згідно якого, вартість відновлювального ремонту пошкодженого в результаті ДТП транспортного засобу «Ауді» р.н.НОМЕР_2 складає 319832,20 грн.

14.09.2015 за вх.№1409/09 СК «Брокбізнес» отримано Заяву щодо напрямку виплати страхового відшкодування за підписом ОСОБА_3, відповідно до якої страхове відшкодування має сплачуватися за рахунок ДП «Ауді Центр ВІПОС» та копії рахунків - фактур від 31.08.2015 № та № на загальну суму 357 335,76 грн.

16.09.2015 позивачем направлено запит ДП «Ауді Центр ВІПОС» щодо надання інформації для проведення ідентифікації юридичної особи.

17.09.2015 СК «Брокбізнес» отримано довідку про дорожньо-транспортну пригоду №71812523.

22.09.2015 отримано документи для проведення ідентифікації та верифікації ДП «Ауді Центр ВІПОС».

В той же час, ним неодноразово направлялися на адресу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7 листи з повідомленням про необхідність подання анкети-опитувальника та документів, необхідних для прийняття рішення страховиком виплати страхового відшкодування: №1575-11 від 29.09.2015 (а.с.64), №1584-11 від 29.09.2015 (а.с.68), №1698-11 від 13.10.2015 (а.с.72), №1750-11 від 22.10.2015 (а.с.75), №1759-11 від 22.10.2015 (а.с.80), №2022-11 від 30.11.2015(а.с.84-85) та №2036-11 від 02.12.2015 (а.с.89-90).

Необхідними документами, що необхідні для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, яке перевищує 150000 гривень, на думку Страхової компанії "Брокбізнес", є паспорт громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром), реквізити банку, в якому відкрито рахунок і номер поточного рахунку.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 не було подані вищевказані документи позивач дійшов до висновку про неможливість гарантування останнім, як суб'єктом первинного фінансового моніторингу, що клієнт ОСОБА_3 не пов'язана з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення.

Водночас, колегія суддів зазначає, що захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також формування загальнодержавної багатоджерельної аналітичної бази даних для надання правоохоронним органам України та іноземних держав можливості виявляти, перевіряти і розслідувати злочини, пов'язані з відмиванням коштів та іншими незаконними фінансовими операціями здійснюється у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14.10.2014 № 1702-VII (далі - Закон № 1702-VII).

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 15 Закону № 1702-VII фінансова операція підлягає обов'язковому фінансовому моніторингу у разі, якщо сума, на яку вона здійснюється , дорівнює чи перевищує 150000 гривень та має, зокрема таку ознаку, як проведення страхової чи перестрахової виплати або страхового чи перестрахового відшкодування або виплати викупної суми, крім зарахування чи списання коштів на/з рахунки (рахунків) державних позабюджетних фондів.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що верифікація клієнта це встановлення (підтвердження) суб'єктом первинного фінансового моніторингу відповідності особи клієнта (представника клієнта) у його присутності отриманим від нього ідентифікаційним даним, а ідентифікація це отримання суб'єктом первинного фінансового моніторингу від клієнта (представника клієнта) ідентифікаційних даних (п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону № 1702-VII).

Ідентифікаційні дані для фізичної особи це відомості, зазначені у пунктах 1 частин дев'ятої і десятої, у частинах одинадцятій і дванадцятій статті 9 цього Закону (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 1702-VII).

Відповідно до п.п.5,6 ч. 2 ст. 6 Закону № 1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний: забезпечувати реєстрацію фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, не пізніше наступного робочого дня з дня їх виявлення, зокрема з використанням засобів автоматизації; повідомляти спеціально уповноваженому органу про фінансові операції, що підлягають обов'язковому фінансовому моніторингу, - протягом трьох робочих днів з дня їх реєстрації або спроби їх проведення.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 1702-VII, суб'єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов'язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта (представника клієнта). Суб'єкт первинного фінансового моніторингу в процесі обслуговування клієнта зобов'язаний уточнювати інформацію про клієнта в порядку, встановленому суб'єктом державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання та нагляду за відповідним суб'єктом первинного фінансового моніторингу.

Зазначені у частині першій цієї статті документи мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані. Копії офіційних документів, крім нотаріально засвідчених, на підставі яких суб'єкт первинного фінансового моніторингу встановив ідентифікаційні дані клієнта (представника клієнта), засвідчуються в порядку, встановленому суб'єктом державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання та нагляду за відповідним суб'єктом первинного фінансового моніторингу (ч. 2 ст. 9 Закону № 1702-VII).

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 1702-VII, ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі: встановлення ділових відносин (за винятком ділових відносин, встановлених на підставі договорів страхування за видами страхування іншими, ніж страхування життя, за якими клієнтом є фізична особа та загальний страховий платіж не перевищує 5000 гривень або його сума еквівалентна зазначеній сумі, у тому числі в іноземній валюті; ділових відносин, які виникають на підставі договорів про участь в лотереї за умови, що розмір ставки гравця не перевищує 5000 гривень; проведення платіжною організацією, учасником чи членом платіжної системи, банком, філією іноземного банку фінансових операцій, що здійснюються без відкриття рахунка, на суму, що є меншою ніж 150000 гривень, або сума якого еквівалентна зазначеній сумі, у тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості); виникнення підозри; проведення фінансової операції, що підлягає фінансовому моніторингу; проведення переказів (у тому числі міжнародних) фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, що здійснюється без відкриття рахунка, на суму, що дорівнює чи перевищує 15000 гривень, або суму, еквівалентну зазначеній сумі, у тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості, але є меншою за суму, передбачену частиною першою статті 15 цього Закону; проведення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтами на суму, що дорівнює чи перевищує 150000 гривень, або суму, еквівалентну зазначеній сумі, у тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах.

Отже, імперативна норма ч. 3 ст. 9 Закону №1702-VII чітко вказує, що проведення ідентифікації та верифікації клієнта є обов'язковим у кожному випадку, якщо він підпадає під ознаки зазначені в переліку цієї статті, незалежно від того чи проводились ідентифікація та верифікація раніше, і навіть якщо операція підпадає під одну й ту ж саму ознаку із зазначеного переліку.

Суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов'язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб'єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (ч. 7 ст. 9 Закону № 1702-VII).

Згідно з п. 1 ч. 9 ст. 9 Закону № 1702-VII суб'єкти первинного фінансового моніторингу під час ідентифікації та верифікації резидентів встановлюють для фізичної особи - прізвище, ім'я та по батькові, дату народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів), дату видачі та орган, що його видав, реєстраційний номер облікової картки платника податків України (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів) або номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії.

При цьому, в контексті ч. 8 ст. 9 Закону № 1702-VII ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до/або під час встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), але до проведення фінансової операції, відкриття рахунка.

В свою чергу, ділові відносини це відносини між клієнтом та суб'єктом первинного фінансового моніторингу, що виникли на підставі договору (у тому числі публічного) про надання фінансових або інших послуг (п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону № 1702-VII).

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави стверджувати, що ідентифікація та верифікація здійснюється суб'єктом первинного фінансового моніторингу, зокрема при укладанні договору про надання фінансових або інших послуг.

У даному випадку, оскільки Закон № 1702-VII було прийнято 14.10.2014р., тобто після укладення Договору страхування, у зв'язку з чим ОСОБА_3 для підтвердження факту настання страхового випадку разом з завою про виплату страхового відшкодування повинна була надати з іншими документами, паспорт або інший документ, що посвідчує особу та засвідчує місце реєстрації (проживання); довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру ЄДРФО; реквізити банку, в якому відкрито рахунок і номер поточного рахунку.

Крім того, абз.14.1.1п.п.14.1 п. 14 Договору страхування укладеного між позивачем та ОСОБА_3 передбачено, що при настанні будь-якої події, що може бути визнана страховим випадком Страхувальник подає: оригінал (завірену належним чином копію) Договору страхування; посвідчення водія або тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами; паспорт або інший документ, що посвідчує особу та засвідчує місце реєстрації (проживання); довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру ЄДРФО та свідоцтво про реєстрацію ТЗ (техпаспорт).

Тобто, за змістом вказаних пунктів Договору страхування, надання таких документів має здійснюватися Страхувальником саме на етапі після настання страхового випадку і перед вирішенням питання про виплату страхового відшкодування.

В п.п.15.18 п. 15 сторони Договору страхування дійшли згоди, що якщо документи зазначені в розділі 14 Договору неналежно оформлені або надані в неповному обсязі. Страховик розглядає заяву Страхувальника про виплату страхового відшкодування після усунення зазначених недоліків.

За результатами розгляду заяви страхувальника, у відповідності до п.п.15.25 п.15 Договору страхування страховик складає страховий акт впродовж 10 (десяти) робочих днів після отримання останнього з документів, що підтверджують факт настання страхового випадку, його обставини та розмір збитку у відповідності з розділами 14, 15 Договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 разом з завою про виплату страхового відшкодування не було надано зазначених вище документів.

В письмових поясненнях ОСОБА_3, наданих до суду апеляційної інстанції зазначено, що нею під час подання заяви про виплату надавалися представнику позивача оригінали паспорту громадянки України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера платника податку. На ці обставини посилався і представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, однак, такі твердження не підтверджено жодним доказом. Водночас, зі змісту звернення (скарги) ГО "Всеукраїнське об'єднання споживачів страхових послуг "Страховий захист" за підписом Голови Правління ОСОБА_7(а.с.29-31), яке слугувало для надіслання позивачу вимоги щодо надання інформації та документів, обставини щодо здійснення верифікації ОСОБА_3 не підтверджено, натомість, звернення (скарга) мотивовано саме необґрунтованим, на думку заявника, витребування від ОСОБА_3 документів з метою здійснення ідентифікації та верифікації.

Посилання апелянта на недотримання позивачем ст. 20 Закону України «Про страхування», згідно якої страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику, є необґрунтованим з огляду на наступне.

Колегія суддів вважає, що позивач вчинив всі можливі від нього дії для здійснення ідентифікації та верифікації ОСОБА_3, оскільки неодноразово направляв на адресу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7 листи з повідомленням про необхідність подання документів, які є необхідними для прийняття рішення страховиком та виплати страхового відшкодування, зокрема: паспорт громадянина України; реєстраційний номер облікової картки платника податків (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром); реквізити банку, в якому відкрито рахунок і номер поточного рахунку, що підтверджується листами відповідача №1575-11 від 29.09.2015р., № 1584-11 від 29.09.2015р., №1698-11 від 13.10.2015р., №1750-11 від 22.10.2015р., №1759-11 від 22.10.2015р., №2022-11 від 30.11.2015р. та №2036-11 від 02.12.2015р.

При цьому, як вбачається зі змісту листів №2022-11 від 30.11.2015р. та №2036-11 від 02.12.2015р. СК «Брокбізнес» повідомляла ОСОБА_3, що виходячи з її особистих обставин, може направити до неї уповноваженого на здійснення ідентифікації та верифікації працівника. У зв'язку з чим, з метою реалізації вказаної пропозиції, в листах містилося прохання повідомити адресу за якою ОСОБА_3 може прийняти представника Страхової компанії, а також погодити час, дату та місце зустрічі. (а.с.84-85, 89-90).

Доказів виконання ОСОБА_3 вимог Договору страхування та вимог законодавства України, шляхом уточнення інформації та надання необхідних для ідентифікації та верифікації, матеріали справи не містять та апеляційним судом таких не встановлено, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з доводами позивача, що вказані обставини зумовили неможливість гарантування Страховою компанією «БРОКБІЗНЕС», як суб'єктом первинного фінансового моніторингу, встановити що клієнт ОСОБА_3 не підпадає під обмеження, визначені Законом № 1702-VII.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, саме недотримання ОСОБА_3 умов Договору страхування та за наявності обов'язку у позивача чіткого дотримання вимог Закону № 1702-VII щодо верифікації особи, на користь якої мав здійснюватися платіж на суму, що перевищує 150000 гривень, стало перешкодою для вчинення страховою компанією дій, пов'язаних з виплатою ОСОБА_3 страхового відшкодування, що було не взято до уваги відповідачем при винесені оскаржуваного Розпорядження.

Щодо посилання апелянта на комплексний міжнародного договору страхування подорожуючих серії 012к0/040802, то такий не може слугувати підставою для винятку із обов'язку щодо проведення ідентифікація та верифікація клієнта, оскільки таким, відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону №1702-VII, є встановлення ділових відносин на підставі договорів страхування за видами страхування іншими, ніж страхування життя, за якими клієнтом є фізична особа та загальний страховий платіж не перевищує 5 000 гривень.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону №1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний: відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі, коли здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (у тому числі встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), є неможливим або якщо у суб'єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені.

В оскаржуваному розпорядженні Нацкомфінпослуг зазначено, що станом на 23.10.2015 Товариство не прийняло рішення щодо виплати страхового відшкодування або відмови у виплаті страхового відшкодування, та зобов'язало позивача у термін включно до 08.12.2015 усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень.

Судом встановлено, що позивачем було виконано оскаржуване розпорядження №2776 у спосіб та у строк, який вказано в самому Розпорядженні, шляхом направлення до відповідача 07.12.2015р. рішення №2066-11 про відмову ОСОБА_3 у виплаті страхового відшкодування по Договору добровільного страхування наземного транспорту №006-046407/01НТ від 18.09.2014.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки відповідача щодо порушення позивачем вимог частини другої статті 20 ЗУ «Про страхування», щодо невиконання страховиком інших обов'язків, що передбачені договором страхування, та пункту 2.15 розділу 2 Ліцензійних умов щодо недотримання обов'язків страховика, визначених статтею 20 Закону України «Про страхування» не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим розпорядження Нацкомфінпослуг №2776 від 17.11.2015р. «Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» прийнято не обґрунтовано та підлягає скасуванню.

Колегія суддів зазначає, що оскаржуване розпорядження Нацкомфінпослуг №2776 від 17.11.2015 є таким, що порушує права позивача, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції з відомостей, які містяться у матеріалах справи та у ЄДРСР, на його підставі відповідачем прийнято постанову від 14.01.2016 №11/13-15/13/5 про застосування штрафної санкції за правопорушення, вчинені на ринках фінансових послуг приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Брокбізнес», яка є предметом судового розгляду у справі №826/957/16 та постанову №68/13-15/13/5 від 02.03.2016 про застосування штрафної санкції за порушення, вчинені на ринках фінансових послуг (далі - оскаржувана постанова), яка є предметом судового розгляду у справі №826/4598/16.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 08.06.2017.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: І.О. Грибан

О.А. Губська

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.