Справа № 190/359/17(2-а/190/6/17)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2017 року справа № 190/359/17(2-а/190/6/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.
суддів: Іванова С.М. Панченко О.М.
розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою П`ятихатського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року у справі №190/359/17(2-а/190/6/17) за позовом ОСОБА_1 до П`ятихатського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 30 березня 2017 року звернувся до суду з позовом до П`ятихатського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач-2) згідно з яким, просить:
- визнати неправомірними дії відповідача-1 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 року (категорія2) із зменшенням пенсійного віку, встановленого для державних пенсій, на 10 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати відповідача-1 призначити позивачу пенсію за віком як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2 ) із зменшенням пенсійного віку, встановленого для державних пенсій, на 10 років з 25 грудня 2016 року відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про те, що в період з проходження строкової військової служби у збройних силах з 21.06.1986 року з військової частини НОМЕР_1 він був направлений в зону відчуження для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Перебував в зоні відчуження до 21.08.1986 року. На початку 2017 року він звернувся до відповідача-1 із заявою щодо призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проте отримав відмову.
Постановою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року позов задоволено повністю.
Постанова суду мотивована тим, що позивач має право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки йому видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році 2 категорії, серія НОМЕР_2 . Відповідач вимагаючи надання довідок про період роботи (служби) у зоні відчуження, фактично створює умови для перевірки обставин, які вже встановлені при вирішенні питання щодо надання позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач-1 оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що за наданими позивачем документами неможливо простежити його перебування саме в зоні відчуження. Судом першої інстанції при прийнятті рішення взагалі не досліджувалося це питання.
Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Листом №1698/05/47 від 24.02.2017 року відповідач-1 відмовив позивачу у призначенні пенсії з урахуванням ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, оскільки з наданих позивачем документів немає можливості визначити період перебування позивача в зоні відчуження (а.с.10).
Правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що особам, які працювали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, особам які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів, - 10 років.
Зазначеній у статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» категорії осіб, на підставі статті 65 Закону № 796-XII за поданням районних державних адміністрацій Міністерством у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС України, Радою Міністрів АРК, державними адміністраціями областей, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями видаються посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС». Дані посвідчення є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими зазначеним Законом.
Статтею 15 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - місцевими радами народних депутатів на цих територіях.
Згідно з пунктом 7 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою призначення пенсії учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС із зменшенням пенсійного віку на 10 років на підставі статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» окрім наявності посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є довідки в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де проводилися роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно до статті 2 Закону УРСР «Про правовий режим території, що зазнала радіаційного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» залежно від ландшафтних та геохімічних особливостей ґрунтів, величини перевищення природного доаварійного рівня накопичення радіонуклідів у навколишньому середовищі, пов`язаних з ними ступенів можливого негативного впливу на здоров`я населення, вимог щодо здійснення радіаційного захисту населення та інших спеціальних заходів, з урахуванням загальних виробничих та соціально-побутових відносин територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони. Такою зоною, зокрема, є зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 жовтня 2000 року № 12-рп/2000 зоною відчуження є територія, що з 26 квітня 1986 року охоплює ту частину радіаційно-небезпечних земель, рівень забруднення яких зумовив необхідність евакуації населення у 1986 році на підставі відповідних актів органів державної влади, незалежно від часу прийняття цих актів та проведення евакуації.
Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106 затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачем було надано відповідачу окрім посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС довідку Галузевого державного архіву міністерства Оборони України від 10.08.1999 року №51/1/10608.
З вищезазначеної довідки вбачається, що в архівних документах в/ч НОМЕР_1 зазначено відрядження ОСОБА_1 водія автомобільної роти штабних машин в район «мероприятий» м. Чорнобиль 21.06.1986 року (наказ №137 від 21.06.1986 року). Прибуття з даного відрядження не відображено. В наказах командира в/ч НОМЕР_3 зазначено прибуття ОСОБА_1 водія в/ч 39289 з району Чорнобильської АЕС 21.08.1986 року (наказ №233 від 21.08.1986 року). Вибуття в дане відрядження не зазначено. Місто дислокації військової частини 39289 м. Київ (а.с.11).
У військовому квитку позивача зазначено, що останній з 20.06.1986 року по 21.08.1986 року приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.8).
Як вбачається з карточки обліку доз радіоактивного опромінення рядового Теличко у період з 21.06.1986 року по 21.08.1986 року щодня доза радіоактивного опромінення становила 0,13 рентгенів, що скріплено підписом начальника (а.с.13-14).
З аналізу довідки Галузевого державного архіву міністерства Оборони України від 10.08.1999 року №51/1/10608, військового квитка та карточки обліку доз радіоактивного опромінення рядового Теличко можна зробити висновок про те, що позивач у період з 21.06.1986 року по 21.08.1986 року знаходився у відрядженні в районі Чорнобильської АЕС, де доза радіоактивного опромінення становила 0,13 рентгенів.
При цьому, з наданих позивачем документів не вбачається факт перебування позивача саме у зоні відчуження, тобто в населеному пункті віднесеного до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106.
Крім того, в наданих позивачем документах не значиться також і об`єкт, де ним проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Враховуючи те, що положеннями статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено право на зменшення пенсійного віку на 10 років особам, які працювали саме у зоні відчуження, при цьому ні в архівній довідці ні в інших наданих позивачем документах не значиться, що позивач у період з 21.06.1986 року по 21.08.1986 року знаходився у відрядженні саме у зоні відчуження, в цих документах відсутні відомості і про об`єкт де позивачем проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, суд апеляційної інстанції зробив висновок про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за положеннями статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що наявність у позивача посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії дає йому право на користування пільгами передбаченими Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для цієї категорії осіб, проте сама по собі наявність такого посвідчення не може бути підставою для призначення позивачу пенсії у відповідності до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки для призначення пенсії за цією статтею крім такого посвідчення необхідно надання документів, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Застосування судом першої інстанції до спірних відносин правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.11.2006 року №21-1048во06 та ухвалі від 04.09.2015 року №690/23/15-а є помилковим, оскільки спірні відносини у справі, що розглядалася Верховним Судом України виникли з підстав відсутності у позивача посвідчення особи потерпілої від наслідків Чорнобильської катастрофи або учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, а не відсутності довідок в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де проводилися роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та які в свою чергу є однією із підстав для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.
Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Вказану норму слід розуміти так, що судове рішення є законним, якщо воно ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, порушення яких є підставою для скасування чи зміни судового рішення судом вищої інстанції. Це випливає з конституційного принципу законності (пункт 1 частини третьої статті 129 Конституції України, стаття 9 КАС України). При цьому законність необхідно трактувати не суто формально - як дотримання вимог закону, а у ширшому значенні - у світлі верховенства права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.
Відповідно до положень КАС України ухвала/постанова складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин рішення.
Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
Відповідно до КАС України під час прийняття судового рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих відносин.
Таким чином обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.
Дотримання судами вказаних норм процесуального права є ніщо як гарантія для сторін право на справедливий суд, принцип якого закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно із ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.
Між тим, розглядаючи справу, суд першої інстанції надав перевагу доводам, про які зазначив позивач у позовній заяві, тоді як не дослідив та не спростував доводи відповідача про те, що в наданих позивачем документах відсутні відомості про період перебування його саме в зоні відчуження, що призвело до неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та як наслідок неправильного вирішення справи.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позову слід відмовити повністю.
Керуючись пунктами 3 частини 1 статті 198, статтею 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу П`ятихатського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області задовольнити.
Постанову П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року у справі №190/359/17(2-а/190/6/17) скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко