Справа № 724/286/16-а
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" травня 2017 р. місто Київ К/800/15887/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Мороза В.Ф.,

Донця О.Є.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у справі № 724/286/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області про визнання дій неправомірними та зобов`язання провести поновлення раніше призначеної пенсії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області, у якому просила: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у поновленні позивачу виплати пенсії за віком; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року.

Постановою Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року позов задоволено повністю. Суд першої інстанції постановив:

визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області щодо відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії ОСОБА_2;

зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянці України, останнє місце реєстрації та проживання АДРЕСА_1, яка тимчасово проживає на території США) пенсії за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року постанову Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року змінено в частині дати, з якої зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 раніше призначену пенсію за віком, а саме: замість «07 жовтня 2009 року» зазначено «01 лютого 2016 року».

У поданій касаційній скарзі позивач, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції у частині визначення дати поновлення виплати пенсії, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є громадянкою України та отримувала пенсію за віком.

З 01 січня 2009 року виплата пенсії позивачу припинена у зв`язку з тим, що вона виїхала на постійне місце проживання в США.

01 лютого 2016 року представник позивача звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутність відповідної міждержавної угоди між Україною та США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився суд апеляційної інстанції, виходив із Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, яким поновлено права пенсіонерів та зазначено, що виплата пенсії не може ставитись у залежність від місця проживання громадянина України.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період із дня ухвалення зазначеного рішення Конституційного Суду України, тобто з 07 жовтня 2009 року.

Натомість суд апеляційної інстанції, змінюючи постанову суду першої інстанції, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період із дня звернення позивача з заявою про поновлення її виплати, тобто з 01 лютого 2016 року.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає передчасним висновок суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (надалі - Рішення № 25-рп/2009) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058. З цього часу органи Пенсійного фонду України повинні відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Тому колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про протиправність бездіяльності відповідача та наявність підстав для покладення на останнього обов'язку щодо виплати позивачу пенсії.

Проте, з огляду на вищевикладене, безпідставним є висновок суду апеляційної інстанції щодо необхідності звернення позивача до відповідача з відповідною заявою про поновлення пенсії для поновлення її виплати, а відтак і про необхідність покладення на відповідача обов'язку щодо поновлення вказаних виплат саме з дня звернення позивача з відповідною заявою, тобто з 01 лютого 2016 року.

Поряд із цим колегія суддів зауважує на наступному.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина друга статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з частинами другою-третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що суд має можливість самостійно, на свій розсуд, застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з цим позовом 23 лютого 2016 року, заявивши вимоги щодо про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити пенсію за період, починаючи з 07 жовтня 2009 року, тобто з пропуском установленого законом строку на звернення до адміністративного суду. У свою чергу, як зазначено вище, обов'язок відповідача поновити виплату вказаної пенсії виник у відповідача із дня ухвалення Рішення № 25-рп/2009, тобто 07 жовтня 2009 року.

Однак, розглядаючи справу по суті та ухвалюючи рішення про зміну постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на надав оцінки поважності причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність волевиявлення позивача для поновлення виплати йому виплати пенсії, що у свою чергу потягло порушення частини четвертої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо вжиття передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, а саме: суд апеляційної інстанції не надав оцінку позовним вимогам в аспекті наслідків пропуску строку звернення до суду та поважності його причин.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи викладене та беручи до уваги відсутність у суду касаційної інстанції повноважень установлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, справа підлягає направленню до суду апеляційної інстанції на новий розгляд для надання оцінки пропуску строку звернення позивача до суду та поважності його причин.

Керуючись статями 160, 167, 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у справі № 724/286/16-а скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: