Справа № 754/70/17
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 754/70/17 Головуючий у 1-й інстанції: Панченко О.М.
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій не правомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, до 01.04.2015 року позивач отримувала в УПФУ в Деснянському районі м. Києва пенсію за віком, яку їй було призначено відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки вона є особою, яка постраждала внаслідок ЧАЕС.

Однак, у зв'язку із змінами в пенсійному законодавстві, позивачу, як державному службовцю, з 01.04.2015 року було припинено нарахування та виплату пенсії.

Згодом, у зв'язку із наступними змінами в законодавстві та набранням чинності Закону України «Про державну службу», позивач втратила статус державного службовця, що на її переконання є підставою для поновлення виплати пенсії.

18.05.2016 року позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою про поновлення виплати пенсії, однак 05.10.2016 року Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило їй в задоволенні заяви, що стало наслідком звернення до суду із даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що посада, на якій працює позивач, не передбачає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, встановлених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим підстави для невиплати позивачу пенсії, передбачені ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок ЧАЕС» відсутні. Разом з тим, позовні вимоги задоволено в межах шестимісячного строку з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, однак не в повному обсязі.

Так, 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (далі Закон №213-VІІІ), яким абзац другий частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» замінено, зокрема, абзацам такого змісту: Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень зазначеного Закону у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Разом з тим, 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, яким абзац другий частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено в такій редакції: Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Отже, з 01 січня 2016 року змінилися підстави, за яких припиняється виплата пенсія особам, які працюють, крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Так, замість умови роботи пенсіонера на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених, зокрема Законом України «Про державну службу», зазначено умову роботи особи на посадах та на умовах, передбачених, зокрема Законом України «Про державну службу».

Під час розгляду справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_2, працює на посаді старшого контролера відділу приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища Національного банку України.

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про Національний банк України» працівниками Національного банку є службовці та обслуговуючий персонал Національного банку. Службовцями вважаються особи, які безпосередньо беруть участь у виконанні функцій Національного банку та займають посади, передбачені штатним розписом. До складу обслуговуючого персоналу Національного банку входять працівники, обов'язки яких безпосередньо не пов'язані із виконанням функцій Національного банку.

З метою забезпечення додержання вимог ч. 3 ст. 2 КАС України та всебічного, об'єктивного розгляду адміністративної справи, судом апеляційної інстанції було направлено запит до Нацбанку України із проханням роз'яснити, до якого виду служби, в розумінні ст. 64 Закону України «Про Національний банк України», відноситься посада: «старшого контролера відділу приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища Національного банку України».

На вказаний запит, Національним банком України було надана відповідь, з якої вбачається, що посада «старшого контролера відділу приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища Національного банку України» з 01.05.2016 року не є посадою, яка відноситься до посад державної служби, у зв'язку із набранням чинності Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VІІІ.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що посада, на якій працює позивач, з 01.05.2016 року не передбачає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим, відповідач повинен був поновити виплату пенсії.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача та задоволення позовних вимог в частині зобов'язання поновити виплату пенсії.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновком щодо строку, з якого позовні вимоги слід задовольняти, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, після позбавлення позивача статусу державного службовця, остання 18.05.2016 року звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати їй пенсії, однак відповідач надав відповідь лише 05.10.2016 року.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що про порушення своїх прав позивач дізналась ще 18.05.2016 року, однак у зв'язку із досудовим оскарженням відповіді від 05.10.2016 року, звернулась до суду лише 05.01.2017 року.

З огляду на викладене, та враховуючи вимоги ч.ч. 2, 4 ст. 99 КАС України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема з 18.05.2016 року, тобто з дати, коли позивач вперше звернулась до пенсійного фонду з заявою про поновлення порушених прав шляхом поновлення виплати пенсії.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийнято правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 201 КАС України підставою для зміни судового рішення є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п.10 ч.5 ст. 183-2 КАС України у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.160, 183-2, 195, 196, 198, 201, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в наступній редакції:

«Зобов'язати Лівобережне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 18 травня 2016 року».

В решті постанову Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

М.І. Кобаль

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кобаль М.І.