Справа № 592/3134/17
Суддя: Бичков І. Г.
Дата ухвалення: 2017-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №592/3134/17
Провадження №2-а/592/244/17

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю: секретаря судового засідання Троценко Ю. Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання вчинити необхідні дії, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця, -

В С Т А Н О В И В :

20.03.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання вчинити необхідні дії, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця, в якому вона зазначила про те, що в період з 17 по 18 жовтня 2016 року, при невстановлених обставинах та від рук невстановлених осіб, в місті дислокації військової частини № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) загинув її син, військовослужбовець контрактної служби ЗСУ, молодший сержант ОСОБА_2 , 1992 року народження, тіло якого було знайдено 19 жовтня 2016 року прихованим на горищі казарми в якій він проживав, з численними різаними ранами та іншими зовнішніми тілесними ушкодженнями. Характер тілесних ушкоджень, їх локалізація та кількість (кілька десятків) свідчили про те, що перед смертю над її сином жорстоко познущались, фактично він був закатований. 19 жовтня 2015 року військовою прокуратурою Дніпропетровського гарнізону за фактом загибелі ОСОБА_2 було розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 115 КК України умисне вбивство. За інформацією військовослужбовців, які служили разом з її сином, його вбивство було організовано особами керівного складу бригади з огляду на те, що він збирався зробити повідомлення до СБУ та військової прокуратури про вчинення злочину командуванням, а саме: торгівля зброєю та боєприпасами, привезеними із зони бойових дій та фактами мародерства з боку командирів бригади. Але вони бояться давати свідчення про це в рамках кримінального провадження тому, що продовжують службу та є залежними від командування військової частини. 18 січня 2017 року Сумським обласним військкоматом, згідно її заяви про виплату одноразової грошової допомоги, було зібрано повний пакет відповідних документів на направлено до МО України на розгляд відповідної комісії для вирішення питання про виплату допомоги. Згідно з п. п. 13, 15 Порядку, затвердженому Постановою КМУ № 975, на виплату одноразової грошової допомоги відведено півтора місяця два тижні на збір документів (ОВК) та місяць для прийняття рішення комісією (МО) про виплату або відмову у виплаті коштів. Іншого законом не передбачено. Всупереч зазначеному, відповідач повернув пакет документів до Сумського ОВК з пропозицією про надання висновків розслідування у справі за фактом вбивства її сина, як може тягнутися роками. Такі дії (бездіяльність) відповідача суперечать чинному законодавству та порушують її права та свободи. У відповідача відсутні законні підстави для відмови у розгляді питання, тому він протизаконно ухилився від виконання покладених на нього законом функцій шляхом повернення документів на так зване доопрацювання . Згідно лікарському свідоцтву про смерть № 623, виданому ОКЗ Сумське обласне бюро СМЕ, причиною смерті ОСОБА_2 зазначено інші невідомі причини смерті . Крім того, у висновку судово-медичної експертизи № 951/610, який можна вважати більш об`єктивним та незалежним, зазначено, що одностайно встановити причину смерті неможливо, висновки щодо навмисних самоушкоджень виключено. Тому підстав для висновку про самогубство ОСОБА_2 немає, як і сумнівів у кримінальному характері його загибелі. Вбивством сина їй також була заподіяна шкода, яка підлягає відшкодуванню згідно діючому законодавству. Достовірно встановлено, що її син ОСОБА_3 загинув на територій військової частини під час проходження військової служби в ЗСУ за контрактом. Тому у командування немає законних підстав стверджувати, що його загибель сталася не під час виконання обов`язків військової служби. Під час загибелі він був абсолютно тверезий, без ознак вживання наркотичних речовин, що встановлено висновками судово-медичних експертиз № № 457, 951/610. Версія про його вбивство з наступним маскуванням під самогубство не спростована. Доказами на підтвердження обставин справи є: 1. Сповіщення про смерть ОСОБА_2 . 2. Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 . 3. Лікарське свідоцтво № 623 від 29.10.2015 року, видане незалежним судовим експертом, яке відповідає вимогам інструкції. 4. Витяг з незалежного висновку СМЕ № 910/610 від 08.12.2015 року. 5. Витяг з ухвали слідчого судді про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 20 липня 2016 року у справі № 201/10025/16-к. 6. Свідоцтво про народження ОСОБА_2 . 7. Лист МО України про повернення документів без розгляду від 03.02.2017 року. Відповідно до ст. 16-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Виплата одноразової грошової допомоги родині загиблого воїна регламентований постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 Про порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) , інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. Згідно п. п. 3, 5 Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (смерті) , рівними частками членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: - визнання права; - відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; - відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; - про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Суд також може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів, людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно ст. 5 Закону України Про судовий збір позивачі звільняються від сплати судового збору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 КАС України справа підсудна місцевому загальному суду як адміністративному суду. Керуючись ст. ст. 6, 18, 104, 160 162 КАС України; ст. 16 ЦК України; Законом України Про військовий обов`язок і військову службу ; Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей ; Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 року, вона просила: 1. Визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача (Міністерство оборони України) , які полягають у не розгляді у встановлені законом строки питання (документів) про виплату одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця ОСОБА_1 . 2. Зобов`язати відповідача (Міністерство оборони України) вчинити необхідні дії, пов`язані з розглядом документів та виплатою одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця ЗСУ молодшого сержанта ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 в розмірі, встановленому Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (вхідний № 10217/17 від 20.03.2017 року) (а. с. 2 4) .

26.05.2017 року представник відповідача Міністерства оборони України офіцер Східного територіального юридичного відділу майор юстиції Пономаренко В. І. надіслав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення по адміністративній справі, в якому він зазначив про те, що в провадженні судді Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться адміністративна справ № 592/3134/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання вчинити необхідні дії, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця. Суб`єкт владних повноважень Міністерство оборони України заперечує щодо позовних вимог позивача, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. Щодо права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. При вирішенні питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги необхідно враховувати наступні норми матеріального права. Законом України Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців від 04.07.2012 року, який набрав чинності з 01.01.2014 року, ст. 16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей викладено в новій редакції, відповідно до п/п 4 п. 2 якої встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) , отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті. На виконання зазначеної редакції ст. 16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей , Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 25.12.2013 року № 975 Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) , інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві , яка набрала законної сили 01.01.2014 року. Відповідно до ст. 16-4 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) , поранення (контузія, травма або каліцтво) , інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком, зокрема, вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння. Аналогічна норма міститься в п. 19 Порядку № 975, де зазначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) , поранення (контузія, травма або каліцтво) , інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком, зокрема, вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння. Щодо зобов`язання Міноборони прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги. Так, позовні вимоги про зобов`язання Міноборони прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги є втручанням в дискреційні повноваження Міноборони та не підлягає задоволенню саме в такій редакції, що підтверджується наступним. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення. Таким чином, такі позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Він наголошує на тому, що при розгляді справи за адміністративними позовами про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу по інвалідності, адміністративний суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду. Органи державної влади та органи місцевою самоврядування, їх посадові особи, згідно зі ст. 19 Конституції України, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) ; безсторонньо (неупереджено) ; добросовісно; розсудливо; з дотриманнях принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) ; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасне, тобто протягом розумного строку. З системного аналізу положень ч. ч. 1, 3 ст. 2 КАС України, а також ст. 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, та ст. 8 Конституції України, якою запроваджений принцип верховенства права, вбачається, щі адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема обґрунтованість саме тих висновків, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені суб`єктом владних повноважень в основу спірного рішення. Перевірка судом інших обставин спірних правовідносин виходить за межі предмету доказування в адміністративній справі і має своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб`єкта владних повноважень, що не відповідає запровадженому ст. 6 Конституції України принципу розподілу державної влади та запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права. У зв`язку з вищевикладеним, позовна вимога позивачів щодо зобов`язання Міноборони прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги задоволенню не підлягає. Зазначена правова позиція Міноборони повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України, зокрема: - постанова Верховного Суду України від 18 березня 2014 року, справа № 21-11а14; - постанова Верховного Суду України від 22 квітня 2014 року, справа № 21-484а13; - постанова Вищого адміністративного суду України від 05.07.2016 року, справ № К/800/3396/16 (№ в ЄДРСР 58786155) ; - постанова Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 року, справа № К/800/11775/16 (№ в ЄДРСР 58015940) . Щодо передчасності позовних вимог позивача. При вирішенні питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги необхідно враховувати наступне. Як вже зазначалось, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений Порядком № 975. Згідно п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами (розпорядник бюджетних коштів) . П. 13 Порядку передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в п. п. 10, 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Іншими словами, існує такий порядок призначений та виплати одноразової грошової допомоги: - особи щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги звертаються з відповідними документами в обласний військовий комісаріат; - комплект документів перевіряється та надсилається за належністю в Департамент фінансів Міністерства оборони України для розгляду їх Комісією Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги; - перевірені фахівцями документи розглядаються Комісією та подаються Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення одноразової допомоги; - після прийняття рішення Міноборони кошти надсилаються в обласний військовий комісаріат, до якого були подані документи, для виплати одноразової грошової допомоги отримувачам; - виплата одноразової допомоги провадиться в порядку черговості відповідно до дати подання документів після отримання Міноборони коштів, передбачених на ці цілі. Отже, виключно рішеннями Міноборони вирішуються питання про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і саме такі рішенням відповідача Міноборони породжують певні правові наслідки для заявників і мають обов`язковий характер. Так, згідно з п. 15 Порядку № 975 рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку. Відповідно до приписів ст. 17 КАС України предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки учасників спірних правовідносин. Відтак, обов`язковою ознакою рішень, дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер. Він вважає, що саме належне рішення Міноборони про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги безпосередньо породжує для позивача певні правові наслідки і має обов`язковий характер. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України, зокрема, викладеної в постанові Вищого адміністративного суду України від 04.02.2016 року по справі № К/800/34580/15, колегія суддів касаційної інстанції зазначила: Верховний Суд Україну в постановах від 18 березня 2014 року (справа № 21-11а14) та від 22 квітня 2014року (справа № 21-484а13) сформулював правову позицію у подібних правовідносинах, згідно з якою підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання. Оскільки звернення про виплату одноразової грошової допомоги відповідач не розглянув та відповідного рішення не прийняв, то суд повинен був зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання . Таким чином, при вирішенні питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, необхідно визначити чи приймало Міноборони належне рішення про відмову в призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 49, 51, 52, 53, 183-2 КАС України, він просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання вчинити необхідні дії, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця, відмовити в повному обсязі (вхідний № ЕП-1462/17Вх від 26.05.2017 року) (а. с. 44, 45) .

26.05.2017 року представник позивачки за договором адвокат Макаренко Олег Степанович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому, на підставі ст. 128 КАС України, він просив не відкладати розгляд справи і справу вирішити на підставі наявних у ній доказів у зв`язку з неприбуттям відповідача належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду без поважних причин. На підставі ст. ст. 12, 41, 122, 135 КАС України він просив розглянути справу у його відсутність. На позовних вимогах наполягає, просив позов задовольнити (вхідний № 18258/17 Вх від 26.05.2017 року) (а. с. 40) .

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про місце, дата та час судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Його неявка не є перешкодою для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів (а. с. 23, 39) .

Оголосивши позовну заяву позивачки, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) ; 4) безсторонньо (неупереджено) ; 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) ; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії) , дій чи бездіяльності.

Із змісту ч. ч. 2, 4 ст. 71 КАС України вбачається, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Оскільки таких справ найбільше з-поміж інших справ, то фактично загальним є правило про те, що тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень. Йдеться не лише про справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень фізичними чи юридичними особами за п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України, а про всі адміністративні справи, в яких оскаржується рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень справи з відносин публічної служби, частина виборчих спорів тощо. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Зазначена презумпція значно посилює позиції невладної особи (людини) , якій бракує правових знань, щоб самостійно довести перед судом слушність своїх тверджень. Потенційний обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності в суді посилює його відповідальність при прийнятті рішень, вчиненні інших дій чи допущенні бездіяльності. Зазвичай суб`єкт владних повноважень повинен спростувати презумпцію своєї винуватості, адже вона дає можливість вважати встановленою неправомірність його рішень, дій чи бездіяльності. Позивач не зобов`язаний доводити ці обставини. З презумпції винуватості суб`єкта владних повноважень не випливає його автоматичний програш у справі, якщо він ніяким чином не відреагував на позов або просто його не визнав. Презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень відповідача означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів. Презумпція винуватості позбавляє суд необхідності перевіряти повідомлені позивачем обставини, якщо вони не викликають обґрунтованого сумніву. Тому суб`єкт владних повноважень відповідач у справі зобов`язаний подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, незалежно від того, на чию користь вони можуть бути використані на користь відповідача чи навіть позивача. Суд не може ухвалювати свої рішення на основі припущень. Тому якщо особа стверджує про певну обставину, вона має довести це доказами. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів і не зобов`язаний проявляти будь-яку ініціативу.

Аналіз прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами-учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу правомірних або законних очікувань та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії та Федоренко проти України ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf. , Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31; п. 21 рішення ЄСПЛ у справі Федоренко проти України) . У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття майно , а саме: в контексті ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як існуюче майно , так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого права власності (п. 74 рішення від 02.03.2005 року ЄСПЛ від MALTZAN and Others v. Germany) . ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися активом , вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII Про Заяву Верховної Ради України Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов`язань, визначених п. 3 ст. 2, ст. ст. 9, 12, 14, 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. ст. 5, 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме: до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому Пленум Верховного Суду України наголошує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого права власності . Таким чином, ст. 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту правомірних (законних) очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому) , оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність правомірних (законних) очікувань є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності правомірних очікувань у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, правомірні (законні) очікування очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права. Згідно із ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 року Брумареску проти Румунії (п. 61) . Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними. Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ. Зокрема, в рішенні від 13.12.2001 року у справі Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109) . Стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змін до діючої системи норм і є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов`язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов`язані із виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права. Рівність усіх перед законом, що випливає із ч. 2 ст. 21 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї ж категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях) .

Аналізуючи встановлені обставини справи, приведені норми законів, які врегульовують вказані спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Отже, оскільки представником відповідача Міністерства оборони України офіцером Східного територіального юридичного відділу майором юстиції Пономаренком В. І. , у порушення імперативних приписів ст. 71 КАС України, не було надано будь-яких переконливих доказів на підтвердження його заперечення, не були подані суду всі наявні у нього документи та матеріали, які могли бути використані як докази у справі, відтак суд вважає, що вимоги позивачки є такими, що підлягають задоволенню, оскільки представник відповідача за довіреністю, який заперечував проти адміністративного позову, не довів, не доказав правомірності дій (бездіяльності) відповідача.

Таким чином суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання вчинити необхідні дії, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця слід задовольнити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 160, 167 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання вчинити необхідні дії, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця задовольнити.

Визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача (Міністерство оборони України) , які полягають у не розгляді у встановлені законом строки питання (документів) про виплату одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця ОСОБА_1 .

Зобов`язати відповідача (Міністерство оборони України) вчинити необхідні дії, пов`язані з розглядом документів та виплатою одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця ЗСУ молодшого сержанта ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 в розмірі, встановленому Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей .

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених КАС України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції Харківського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч. 4 ст. 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий: І.Г. Бичков