Справа № 2-а-11390/08/1570
Суддя: Милосердний М.М.
Дата ухвалення: 2012-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2012 р.Справа № 2-а-11390/08/1570

Категорія: 10.3.2Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Милосердного М.М.,

суддів Бітова А.І. та Ступакової І.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 праці та соціальної політики Одеської міської ради на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення в Суворовському районі м. Одеси Департаменту праці та соціального захисту населення Одеської міської ради, ОСОБА_1 праці та соціальної політики Одеської міської ради, за участю третьої особи - Головного управління Державного казначейства України в Одеській області, про визнання дій неправомірними, стягнення заборгованості по компенсаційним виплатам, моральної шкоди, витрат на правову допомогу,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (уточненим та доповненим) до управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (далі УПСЗН Суворовської PA) про:

- визнання неправомірними дії щодо припинення йому компенсаційних виплат як постраждалому внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС;

- поновлення права на отримання грошової компенсації вартості продуктів харчування громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та стягнути заборгованості по компенсаційним виплатам за 2007-2009 роки;

- зобов'язати відновити виплати щомісячної компенсації за пільгове забезпечення продуктами харчування, а також щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до розмірів мінімальної заробітної плати та стягнення виплат щомісячної допомоги на оздоровлення відповідно до розмірів мінімальної заробітної плати за 2007-2009 роки;

- стягнення з моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії та інвалідом ІІ групи внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та відповідно до ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" має право на отримання грошової компенсації вартості харчування. Крім того, відповідач у порушення ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не здійснив йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2007-2009 pоки у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат.

Ухвалою суду від 16 грудня 2009 року до участі у справі у якості співвідповідачів притягнуто до розгляду справи управління праці та соціального захисту населення в Суворовському районі м. Одеси Департаменту праці та соціального захисту населення Одеської міської ради та ОСОБА_1 праці та соціальної політики Одеської міської ради (далі ОСОБА_1).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року зобов'язано ОСОБА_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 щомісячну компенсацію за пільгове забезпечення продуктами харчування: за 2007 рік - 1416 грн., за 2008 рік - 3120 грн., за 2009 рік - 3192 грн. Також судом зобовязано ОСОБА_1 нарахувати та виплатити позивачу щорічну допомогу на оздоровлення як інваліду II групи: за 2007 рік - 2000 грн., за 2008 рік - 2575 грн. за 2009 рік - 3025 грн. В задовленні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій зазначено, що вказана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позовних вимог у повному обсязі. Також, в апеляційній скарзі йдеться про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на пропуск позивачем строку звернення до суду, що є твкож підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач приймав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, має відповідне посвідчення ліквідатора першої категорії. Внаслідок захворювання, отриманим у звязку із виконанням роботою по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС позивачу встановлена безстроково друга група інвалідності.

Підставою для звернення до суду став лист від 19 листопада 2007 року № 9845/1, яким позивача повідомлено про припинення йому компенсійних виплат як постраждалому внаслідок аварії на ЧАЄС у зв'язку з відсутністю довідки про реєстрацію з місця проживання.

Вирішуючи спірне питання та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця не можуть бути підставою для обмеження у реалізації права на отримання компенсаційних виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначені та закріплені в Законі України від 28.02.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі Закон №796-ХІІ).

Відповідно до положень частини 1 статті 20 зазначеного Закону особам, віднесеним до першої категорії, надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, як забезпечення продуктами харчування за медичними нормами з обов'язковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання. Зазначеним особам компенсується 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров'я України.

Крім того, згідно з аб.7 ч.4 статті 48 зазначеного Закону позивачу повинна виплачуватися щорічна допомога на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення даного спору, крім того це право гарантується Конституцією України (ч.2 ст.46 Конституції України).

Згідно зі статтею 62 Закону №796-ХІІ роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Згідно п. 4 постанови КМУ "Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 20.09.2005 року №936 (далі Постанова №936) "Виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом, проводиться центрами по нарахуванню і виплаті соціальних допомог, управліннями праці та соціального захисту населення районних (міських) держадміністрацій, виконкомів міських, районних у містах рад (далі - уповноважений орган) за місцем реєстрації громадян працюючим і непрацюючим громадянам та пенсіонерам…"

Згідно преамбули Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року №1382 цей Закон відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними актами, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до ч. 2 статті 2 зазначеного Закону реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, посилання на вимоги Постанова №936, як підставу для припинення компенсаційних виплат передбачених Законом № 796-XII є неправомірним.

Приймаючи до уваги, що доказів поновлення порушеного права позивача ОСОБА_1 до суду надано не було, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобовязання ОСОБА_1 нарахувати та виплатити суми щомісячних компенсацій та щорічної допомоги за 2007-2009 роки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 йдеться про пропуск встановленого строку звернення до адміністративного суду, однак колегія суддів не може прийняти ці доводи до уваги з наступного.

Частинами 1, 2 статті 99 КАС України (у редакції чинній на час звернення до суду) встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, УПСЗН Суворовської PA повідомило позивача про припинення виплат компенсації листом від 19 листопада 2007 року №9845/1 (а.с.10).

За захистом порушеного права позивач звернувся 06 листопада 2008 року (а.с.1), тобто в межах строку встановленого ч.2 статті 99 КАС України (у редакції чинній до 07.07.2010).

Тому колегія суддів надходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 праці та соціальної політики Одеської міської ради залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий:

Судді: