Справа № 818/99/17
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 р.Справа № 818/99/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старосуда М.І.

Суддів: Яковенка М.М. , Лях О.П.

при секретарі судового засідання Жданюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 10.04.2017р. по справі № 818/99/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив скасувати рішення ДМС України від 07.11.2016 р. № 554-16 та зобов'язати ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 10.04.2017р. в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд не врахував інформацію міжнародних органів по країні походження, яка підтверджує обґрунтованість побоювань позивача, що він може стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою з боку шиїтів та терористичних угрупувань і не бажає повернутися до Республіки Ірак внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.11 ст.35 КАС України позивач повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Згідно ст. 41 КАС України, колегія суддів, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 30.06.2016 року ОСОБА_1, громадянин Республіки Ірак, звернувся до управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 30.06.2016 р. № 94 було прийнято до попереднього розгляду заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Через зміну місця проживання особова справа ОСОБА_1 була переведена з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до управління Державної міграційної служби України в Сумській області.

19.10.2016 року УДМС України в Сумській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1.

07.11.2016 року рішенням Державної міграційної служби України № 554-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у заявника відсутні умови, передбачені п.п.1,13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України від 07.11.2016 р. № 554-16 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому відсутні підстави для його скасування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п.п.1,13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як вбачається з протоколів співбесіди, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що свої побоювання повертатися до Іраку пов'язує з тим, що він суніт. Заявник вказує, що у разі повернення до Іраку він може загинути у війні або терористи можуть примусити його воювати на їх боці та він може постраждати від дій представників шиїтського неурядового ополчення.

Пунктом 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження.

Твердження позивача про загрозу його життю та здоров'ю у разі повернення на батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою міграційної служби. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

При цьому, основною причиною небезпеки позивач вказав, що терористи можуть примусити його воювати на їх боці та він може постраждати від дій представників шиїтського неурядового ополчення.

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що згідно протоколів співбесіди позивач без будь-яких перешкод залишив територію країни громадянської належності у 2013 році, прибувши до України на навчання. За твердженням позивача його близькі родичі проживають в Іраку у м. Самарра, з ними він підтримує зв'язок і на території цього міста відсутні бойовики «Ісламської держави». У 2015 році він нелегально перетнув державний кордон України, намагаючись потрапити до Німеччини, але був затриманий в Угорщині, де йому надавали право звернутися за захистом в цій країні. Від такої пропозиції він відмовився, оскільки вважав, що в Угорщині погано відносяться до біженців.

Колегія суддів зазначає, що позивач не надав об'єктивних доказів про переслідування його за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, що він змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Окрім того, судова колегія звертає увагу на те, що відмова позивача звернутися за захистом в Угорщині - країні, де він був затриманий у результаті незаконного перетину державного кордону України, свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні національної належності.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Державної міграційної служби України від 07.11.2016 р. № 554-16 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому відсутні підстави для його скасування.

Доводи апелянта, з посиланням на інформацію по країні походження, судова колегія не бере до уваги, оскільки така інформація свідчить лише про загальновідому ситуацію в країні і не містить інформації щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи, надав їм належну правову оцінку та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права,.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права, що обумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 10.04.2017р. по справі № 818/99/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі - з 08.06.2017 року.

Головуючий суддя (підпис)Старосуд М.І.
Судді(підпис) (підпис) Яковенко М.М. Лях О.П.
.