Справа № 817/1050/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року м. Київ К/800/36620/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - Смоковича М.І,

суддів: Горбатюка С.А., Єрьоміна А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом Кузнецовського міського комунального підприємства до Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області про скасування припису, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року Кузнецовське міське комунальне підприємство звернулось до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області про визнання дій відповідача протиправними та скасування припису.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що посадовою особою відповідача була проведена позапланова перевірка додержання законодавства про працю та загальнообов'язкового державного соціального страхування.

За результатами проведеної перевірки було складено припис № 17П/04-3/18А від 10 червня 2016 року, яким зобов'язано усунути порушення вимог частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», пункту третього статті 36 та частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України збереження місця роботи та середнього заробітку за працівниками призваними на військову службу на час особливого періоду.

На думку позивача вказаний припис є необґрунтованим, безпідставним та підлягає скасуванню. Так зазначає, що на момент звільнення ОСОБА_1, 10 квітня 2015 року були дотримані всі гарантії і вимоги чинного на той час законодавства, а зміни до законодавства були внесені вже після звільнення вказаного працівника.

Рівненський окружний адміністративний суд своєю постановою від 29 листопада 2016 року позов Кузнецовського міського комунального підприємства задовольнив частково.

Скасував припис Управління Держпраці у Рівненській області № 17П/04-3/18А від 10 червня 2016 року.

У решті позовних вимог відмовив.

Житомирський апеляційний адміністративний суд, з такими висновками суду першої інстанції не погодився, скасував постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року, та постановив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

Не погоджуючись із рішеннями суду апеляційної інстанції Кузнецовське міське комунальне підприємство оскаржило його до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача у своїх запереченнях на касаційну скаргу, посилаючись на її необґрунтованість, просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що дії позивача по звільненню ОСОБА_1 є правомірними, оскільки станом на дату його звільнення (10 квітня 2015 року) пункт третій частини першої статті 36 та стаття 119 КЗпП України не передбачали обмежень у припиненні трудового договору з особами призваними на строкову військову службу.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції який переглядав постанову суду першої інстанції прийшов до протилежного висновку, та зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VIII (далі - Закон № 116-VIII) внесено зміни до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), який набрав чинності 8 лютого 2015 року, згідно якого за працівником, призваним на строкову військову службу, зберігається місце роботи та середній заробіток, а тому у позивача були відсутні правові підстави для звільнення гр. ОСОБА_1 у зв'язку з призовом на строкову військову службу, отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовою особою Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області проведено позапланову перевірку додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування щодо Кузнецовського міського комунального підприємства.

За результатами проведеної перевірки складений акт № 18А/04-3, в якому зафіксоване порушення позивачем вимог пункту третього статті 36 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 39 Закону № 2232-XII.

В акті зазначено, що працівник ОСОБА_1 був звільнений у зв'язку із призовом на строкову військову службу на час особливого періоду, коли за ним повинно було зберігатися місце роботи та посада, чим порушені вимоги частини третьої статті 119, частин першої та другої статті 115 Кодексу законів про працю України, оскільки працівнику звільненому у зв'язку із призовом на строкову військову службу на час особливого періоду, адміністрацією Кузнецовського міського комунального підприємства не зберігається та не виплачується середньомісячна заробітна плата з дня звільнення.

На підставі вказаного акту винесено припис № 17П/04-3/18А від 10 червня 2016 року, яким вимагалось усунути порушення вимог частини другої статті 39 Закону № 2232-XII, пункту третього статті 36 та частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України у строк до 10 липня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1, був призваний на строкову військову службу згідно із Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015, в зв'язку з чим, 09 квітня 2015 року ОСОБА_1, була подана заява про звільнення його з 10 квітня 2015 року у зв'язку з призовом на військову службу.

Наказом Кузнецовського міського комунального підприємства № 71-к від 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту третього статті 36 Кодексу законів про працю України 10 квітня 2015 року без збереження місця роботи та середнього заробітку.

Згідно зі статтею 39 Закону України № 2232-XII (в її редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з урахуванням змін внесених згідно Закону № 116-VIII) за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік.

Кодексом законів про працю України також передбачено, що на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України «Про військовий обов'язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до частини четвертої статті 119 Кодексу законів про працю України (з урахуванням змін внесених згідно Закону № 116-VIII), за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги та вимоги касаційної скарги наполягає на тому, що на час звільнення ОСОБА_1 стаття 36 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, яка передбачала розірвання трудового договору у зв'язку з призовом на військову службу. Лише 11 червня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду від 14 травня 2015 року № 433-VIII, згідно якого стаття 36 Кодексу законів про працю України зазнала змін, тобто зміни до вказаної норми набули чинності після звільнення ОСОБА_1 і зворотної сили не мають.

Такі твердження позивача колегія суддів оцінює критично, оскільки

Закон України «Про військовий обов'язок і військову службу» є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на строковій військовій службі.

Тому, вирішуючи питання щодо звільнення із займаної посади у зв'язку з призовом на строкову військову службу, позивач повинен був в першу чергу керуватись частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII, який закріплював збереження за позивачем займаної посади та середньомісячного заробітку протягом одного року, а не пунктом третім частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що заява гр. ОСОБА_1 про звільнення за пунктом третім частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, також не могла бути підставою для звільнення останнього, оскільки така заява суперечить положенням частини другої статті 39 Закону № 2232-XII, отже відповідач виніс оскаржуваний припис правомірно та в межах наданих йому повноважень, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд, апеляційної інстанції всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, тому висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи, які містяться в касаційній сказі, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Смокович

Судді С.А. Горбатюк

А.В. Єрьомін