Справа № 815/2178/17
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2178/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л. І.

судді - Кравченко М. М.

судді - Самойлюк Г. П.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 583-16 від 25.11.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином та завчасно. Представник позивача надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Позовні вимоги в позовній заяві обґрунтовані тим, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято неправомірно, не обґрунтовано, оскільки внаслідок своєї діяльності в країні походження позивач зазнавав утиску та переслідувань від впливового чоловіка та не маючи змоги отримати захист від держави, вимушений був рятувати своє життя та виїхати з країни походження у пошуках міжнародного захисту.

Представник відповідача в судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав. В наданих до суду письмових запереченнях на позов (аркуші справи 28-35) зазначено, що неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ОСОБА_4 з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, неявну в судове засідання позивача та його представника, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_4, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1 провінції Панджшер, за національністю таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі, іншими мовами не володіє. За сімейним станом неодружений, дітей не має. Позивач не має освіти, на Батьківщині позивач працював з 2008 року по липень 2015 року кухарем у місцевого командира на установчі дані ОСОБА_5 в м. Парван (ОСОБА_4), в Україні позивач неофіційно працює на промисловому ринку « 7 кілометр» у м. Одесі. Позивач не був членом жодної політичної, молодіжної, громадської, релігійної, військової чи інших організацій ані в ОСОБА_4, ані поза межами країни громадянської належності. В ОСОБА_4 у позивача залишилися проживати батько, матір та троє рідних братів. Батько працює таксистом, матір домогосподарка, брати позивача проходять підготовчі курси для подальшого вступу до ВНЗ. Члени сім'ї позивача не зазнавали жодних переслідувань в країні громадянської належності.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 10.06.2015 року вибув легковим автомобілем з м. Парван (ОСОБА_4) до прикордонного пункту Шерхан-Бандар, кордон між ОСОБА_4 та Таджикистаном перетнув нелегально. Легковим автомобілем з Таджикистану позивач дістався до Киргизстану, потім потягом дістався до м. Москви (РФ), де перебував протягом тижня на ринку «Любліно», після чого вибув у напрямку російсько-українського кордону. Державний кордон України позивач перетинав 10.07.2015 року нелегально, поза пунктом пропуску.

21 липня 2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №177 (аркуші справи 64-66). Причиною звернення за захистом, позивач зазначив переслідування від впливового чоловіка на ім'я ОСОБА_5 у якого він працював кухарем.

Наказом №144 ГУ ДМС України в Одеській області від 05 серпня 2015 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2015OD0226 (аркуш справи 97).

Наказом №186 ГУ ДМС України в Одеській області від 05 жовтня 2015 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (аркуш справи 104).

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0226 гр. ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 51-60).

Рішенням Державної міграційної служби України №583-16 від 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 50).

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №470 від 20 грудня 2016 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 03 квітня 2017 року (аркуш справи 49), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

ОСОБА_8 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що причиною виїзду з ОСОБА_4 він зазначає переслідування від впливового чоловіка на ім'я ОСОБА_5 у якого він працював кухарем.

Однак, вказана інформація надана лише зі слів позивача і не підтверджується жодними доказами.

Так, під час анкетування 29.07.2015 року, позивач зазначив, що з 2008 року по липень 2015 року працював кухарем в гостьовому будинку відомого командира на установчі дані ОСОБА_5. 29.05.2015 року в будинку командира було проведено спецоперацію силами американських військових з метою виявлення складу зі зброєю. За порадою невстановлених друзів, які повідомили позивача, що командир підозрює саме його у інформуванні американців, позивач вирішив покинути країну походження задля збереження власного життя.

Крім того, під час співбесіди 05.08.2015 року позивач надав іншу інформацію. Так, він повідомив, що у період з 2008 року по 2014 роки він працював кухарем у впливового командира на ім'я ОСОБА_5 в м. Парван (ОСОБА_4). 29-30.05.2015 року в будинку зазначеного командира нібито було проведено спецоперацію іноземними солдатами у складі групи з 20-23 осіб з метою виявлення зброї. Після проведення обшуку друзі позивача повідомили йому, що командир звинувачує саме його у наданні інформації іноземцям та порадили йому втекти з країни.

Під час додаткової співбесіди 11.03.2016 року позивач надав зовсім іншу історію переслідування. Так, він повідомив, що працював кухарем у вищезазначеного командира протягом трьох років. У червні 2015 року американцями була проведена спецоперація в будинку командира з приводу виявлення зброї, кількість осіб, які приймали участь у спецоперації йому невідома, оскільки операція проводилась вночі і він не був її свідком. За інформацією одного з друзів, командир нібито став підозрювати саме позивача в наданні інформації американцям, що стало причиною виїзду позивача з країни походження.

Однак, перевіркою інформації по країні громадянської належності було встановлено, що ОСОБА_5 колишній моджахед і супротивник радянської влади дійсно залишається впливовою людиною в ОСОБА_4. Встановлено, що 28.06.2015 року американські військові дійсно здійснили рейд до будинку ОСОБА_5, де був знайдений склад зі зброєю, який було знищено шляхом підриву. Слід зазначити, що вищевказана подія сталася вже після фактичного виїзду позивача з Афаністану, оскільки позивач вибув з ОСОБА_4 10.06.2015 року.

Таким чином, проаналізувавши матеріали особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ОСОБА_4 з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань.

Слід також зазначити, що на території Таджикистану позивач перебував протягом трьох днів, однак за наданням міжнародного захисту не звертався, з Таджикистану виїхав до Киргизстану, де знаходився протягом трьох днів, однак також не звертався за наданням міжнародного захисту. З Киргизстану позивач виїхав до Казахстану та перебував там на протязі 2 днів, однак не скористався можливістю звернення за захистом.

Крім того, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 виїхав з Казахстану до Російської Федерації (м. Москва), на території якої перебував на протязі восьми днів, та згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Не можливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Враховуючи той факт, що позивач потрапив на територію Російської Федерації легально, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, він повинен був звернутися за захистом на території Російської Федерації.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, суд вважає рішення відповідача про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту обґрунтованими, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 583-16 від 25.11.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - М.М. Кравченко

- ОСОБА_9