Справа № 805/1663/17-а
Суддя: Молочна І. С.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 р. Справа № 805/1663/17-а

час прийняття постанови: 17 год. 55 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Молочної І.С.,
суддів Аляб`єва І.Г.,
Голошивця І.О.,
за участю секретаря судового засідання Зими М.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача Зайцева С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 2) з вимогами:
розірвати контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України, укладений ОСОБА_1 28.10.2013 року, який діяв з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року;
зобов`язати командування Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28.10.2013 року ним підписано контракт строком на 3 роки з військовою частиною НОМЕР_2 , розташованої в м. Харків, в особі командира військової частини НОМЕР_2 про проходження військової служби у Збройних Силах України. 11.03.2016 року позивача переведено для подальшого проходження служби до Військової частини НОМЕР_1 , де він проходить службу по теперішній час. Відповідно до п. 34 Указу Президента України «Про положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України» позивач 24.09.2016 року звертався до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про небажання укладати новий контракт та звільнення у зв`язку з закінченням строку дії контракту, укладеного 28.10.2013 року. Проте відповіддю військової частини НОМЕР_1 позивачу відмовлено у його звільненні на підставі дії особливого періоду, який настав під час дії укладеного ним контракту та закінчиться під час оголошення демобілізації. Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено строк проходження військової служби за контрактом для осіб рядового складу 3 роки. Також позивач вказує на те, що даним законом передбачена можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в особливому порядку: виключно у разі настання особливого періоду при певних умовах. Вказує на те, що особливий період відповідно до Указів Президента України на час укладання контракту, на час звернення до відповідача і на час звернення до суду з даним позовом в Україні не діяв. Новий контракт позивач не укладав, а отже вважає, що відсутні підстави для застосування до нього обмежень передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Таким чином, просив задовольнити позовні вимоги.
27.04.2017 року позивач надав уточнюючу позовну заяву, з урахуванням якої просив поновити строк звернення з даним адміністративним позовом до суду; розірвати контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України, укладений ОСОБА_1 28.10.2013 року, який діяв з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року; зобов`язати командування Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби.
Відповідачем-1 до суду надано заперечення на позов, які обґрунтовані тим, що відповідно до пункту першого Контракту позивач добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби за контрактом. Так особливий період проходження військової служби настав з моменту прийняття рішення про мобілізацію та діє до моменту оголошення демобілізації. Зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Отже, вважає, що закінчення часу мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію. Таким чином, вважає, що правових підстав для звільнення позивача з військової служби під час дії особливого періоду не має, у зв`язку з чим вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідач-2 позовні вимоги не визнав. В матеріалах справи наявні письмові заперечення проти позову, які вмотивовані тим, що особливий період проходження військової служби настав з моменту прийняття рішення про мобілізацію, яке прийнято 17.03.2014 року відповідно до Указу Президента України № 303, та діє до моменту оголошення демобілізації, у зв`язку з чим у командування військової частини відсутні правові підстави для звільнення військовослужбовців у запас. Зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення мобілізації, крім випадків, визначених абз. 2 ч. 3 цієї статті та ч. 8 ст. 26 цього Закону. Таким чином, вважає, що під час особливого періоду чинним законодавством України не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби, як закінчення строку дії контракту, разом з тим військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлений контрактом строк на період до оголошення демобілізації, у зв`язку з чим вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити.
Представник відповідача 1, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, докази належного повідомлення знаходяться в матеріалах справи.
Представник відповідача 2, в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
28.10.2013 року між ОСОБА_1 та Командиром Військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Пунктом 3 даного контракту передбачено, що він є строковим та укладений відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 09.03.2016 року № 46, на підставі телеграфного розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 вих. № 350/204/7/31/пс від 29.02.2016 року, рапорту по здачу посади (вх. №49/206 від 09.03.2016 року) позивача, який наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 19.02.2016 року №13-РС призначений на посаду командира відділення взводу охорони роти охорони військової частини НОМЕР_1 , вважати, що 09.03.2016 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби м. Краматорськ. З 09.03.2016 року виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
24.09.2016 року позивач звернувся до командира взводу охорони роти охорони з рапортом про звільнення його зі Збройних Сил України у зв`язку із закінченням терміну дії контракту.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.10.2016 року №312 відповідно до пункту 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, молодшому сержанту ОСОБА_1 продовжено військову службу понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладання нового контракту.
Листом від 24.11.2016 року за №350/175/247/39/3644/пс Військовою частиною НОМЕР_1 на рапорт ОСОБА_1 надано відповідь, в якій вказано на відсутність у командування військової частини достатніх правових підстав для звільнення військовослужбовців у запас. Також в даному листі позивачу вказано на те, що особливий період проходження військової служби настав з моменту прийняття рішення про мобілізацію та діє до моменту оголошення демобілізації.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України від 25.04.2017 року №77/183 позивач в період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року отримує винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції в умовах особливого періоду в межах визначеної зони проведення антитерористичної операції пропорційно дням безпосередньої участі, а саме: жовтень 2016 року - 1200,00 грн., листопад 2016 року 1200,00 грн., грудень 2016 року 1200,00 грн., січень 2017 року 1200,00 грн., лютий 2017 року 1316,13 грн., березень 2017 року 1800,00 грн., квітень 2017 року 1393,55 грн.
Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням про продовження дії контракту, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Спірні відносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 4 вказаної статті передбачено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Строки військової служби визначаються у статті 23 цього ж Закону, відповідно до частини 2 якої, для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки.
Згідно частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт а).
Водночас, відповідно до частини 9 статті 23 вказаного Закону у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає особливий період як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Отже, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.
Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей.
17.03.2014 року Президентом України прийнято Указ «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 1126-VІІ.
Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.
Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 1126-VІІ набрав чинності з дня його опублікування 18.03.2014 року.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особливий період настав з 18.03.2014 року, а тому строк дії контракту про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України закінчився саме під час настання особливого періоду.
За таких обставин, беручи до уваги те, що особливий період настав з 18.03.2014 року, тобто під час дії контракту позивача, а законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання, то дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 28.02.2017 року, винесеній у справі № К/800/3878/16.
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на наступне.
Відповідно до п.п. «ї» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в чинній на даний час редакції) під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини (воєнний стан або прийняття рішення про демобілізацію), які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.
Вказаний пункт 1 частини восьмої статті 26 доповнено новим абзацом згідно із Законом України № 1769-VIII від 06.12.2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби».
Відповідно до п. 1, 2 Прикінцевих положень Закону №1769-VІІІ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, зокрема, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Такі особи можуть продовжувати військову службу за новим контрактом, що укладається на умовах, передбачених частиною четвертою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якщо вони виявили таке бажання.
Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.
Вказаний Закон опубліковано в газеті «Голос України» від 06.01.2017 року №3, тобто він набрав чинності 07.01.2017 року.
Таким чином, законодавцем на даний час встановлено певний порядок звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, передумовою якого є обов`язок військовослужбовця вислужити не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, але не пізніше 06.01.2018 року.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зобов`язання відповідачів звільнити ОСОБА_1 з військової служби в зв`язку із закінченням строку контракту, який діяв з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року та вважає правомірною відмову командування військових частин звільнити ОСОБА_1 з військової служби в зв`язку із закінченням контракту, який діяв з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року.
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.
Керуючись ст.ст. 2-14, 17, 18, 24, 71, 86, 94, 121, 122, 158-163, 167, 183-2, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені у судовому засіданні.
Повний текст постанови виготовлено 06.06.2017 року.
Постанова Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови.

Головуючий суддя Молочна І. С.

Судді Аляб`єв І.Г. Голошивець І.О.