Справа № 809/1464/16
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/900/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: представника ОСОБА_2

відповідача по справі: представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року в справі за позовом приватного підприємства «Роса-ІФ» до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 25.10.2016 року №, від 25.10.2016 року за №, від 25.10.2016 року за №,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, приватне підприємство «Роса-ІФ» звернулося з позовом в суд до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 25.10.2016 року №, від 25.10.2016 року за №, від 25.10.2016 року за №.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач протиправно, в порушення положень Податкового кодексу України, Цивільного кодексу України необґрунтовано та безпідставно зробив висновок про безтоварність фінансово-господарських операцій позивача із ТзОВ «Мірс-Трейдінг» та вчинення позивачем порушень при формуванні загальновиробничих витрат. Натомість, правочини відбулися реально, що підтверджується первинними документами.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року в справі №809/1464/16 адміністративний позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення за № від 25.10.2016 року. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення за № від 25.10.2016 року в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 152 733 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 38 183, 25 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року в справі №809/1464/16 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне встановлення фактичних обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області проведена планова виїзна документальна перевірка ПП «Роса-ІФ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 30.06.2016 року, за результатами якої складено акт від 07.10.2016 року за № 575/09-19-14-06/34083975.

Перевіркою встановлено порушення відповідачем вимог підпунктів 14.1.27., 14.1.36., 14.1.257., 14.1.228. пункту 14.1. статті 14, пунктів 44.1., 44.2. статті 44, підпункту 134.1.1. пункту 134.1. статті 134, підпункту 135.5.4. пункту 135.5. статті 135, пунктів 138.1., 138.2., 138.4., підпункту 138.10.3. пункту 138.10. статті 138, підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139, підпункту 153.2.2. пункту 153.2. статті 153 Податкового Кодексу України, розділу ІІІ Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 73 від 07.02.2013 року, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підпункту 1.2. пункту 1, підпунктів 2.1., 2.4., 2.15., 2.16. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, пункту 7, пункту 15 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31.12.1999 року, в результаті чого занижено податок на прибуток в загальній сумі 235961,00 грн., в тому числі за 2014 рік в сумі 137460,00 грн., за 2015 рік в сумі 98501,00 грн.; пункту 198.3., пункту 198.6. статті 198, пункту 201.4. статті 201 Податкового Кодексу України, порядків заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затверджених наказами Міністерства фінансів України № 1340 від 17.12.2012 року, № 957 від 25.11.2013 року, № 966 від 23.09.2014 року, № 21 від 28.01.2016 року, в результаті чого ПП «Роса-ІФ» занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет в загальній сумі 154401,00 грн., в тому числі за липень 2014 року в сумі 5075,00 грн., за серпень 2014 року в сумі 31272,00 грн., за вересень 2014 року в сумі 50774,00 грн., за жовтень 2014 року в сумі 43863,00 грн., за листопад 2014 року в сумі 23417,00 грн.; пункту 201.1., пункту 201.10. статті 201 Податкового Кодексу України у звязку із несвоєчасною реєстрацією податкових накладних, що підлягають наданню покупцям платникам податку на додану вартість в єдиному реєстрі податкових накладних в загальній сумі податку на додану вартість 1031,45 грн.

У відповідності до висновків осіб, які здійснювали перевірку, господарські операції між ПП «Роса-ІФ» та ТОВ «Мірс-Трейдінг» є операціями, які не мали реального товарного характеру та без мети настання реальних наслідків.

На підставі акта перевірки відповідач прийняв оскаржувані податкові повідомлення-рішення форми «Р» від 25.10.2016 року за № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 270326,00 грн., з них за основним платежем на суму 235961,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 34365,00 грн., форми «Р» від 25.10.2016 року за № НОМЕР_2, яким ПП «Роса-ІФ» збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 193001,00 грн., з них за основним платежем на суму 154401,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 38600,00 грн. та форми «Н» від 25.10.2016 року за № НОМЕР_3, яким до позивача застосовано штраф в розмірі 10% від суми ПДВ 10314,56 грн. у розмірі 1031,45 грн.

Так, Верховний Суд України вже неодноразово висловлював правову позицію щодо правомірності зменшення податковими органами сум бюджетного відшкодування (невідшкодування бюджетної заборгованості), формування податкового кредиту, валових витрат з визначених податковим органом вказаних вище підстав.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської обєднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення у подібних правовідносинах Верховний Суд України дійшов висновку про те, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим субєктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. Вимога пункту 1.8 статті 1 Закону №168/97-ВР щодо надмірної сплати ПДВ як необхідної умови повернення з бюджету сум цього податку його платникові стосується саме цього платника і сплати ним податку у ціні придбання товарів (послуг) їх постачальникам.

Верховний Суд України вказав, що така правова позиція узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України при вирішенні спорів цієї категорії. Так, у постановах Верховного Суду України від 09.09.2008 у справі № 21-500во08, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобовязання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Правові підстави віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту визначено статтею 198 Податкового кодексу України, пунктом 198.1 якої передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку,' уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктами 198.2 та 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ст. 134 ПК України, у цьому розділі (розділ«Податок на прибуток підприємств» ПК України) об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі с. ст. 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст. ст. 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст. 152 цього Кодексу.

Згідно пп.4.1.27 п.4.1 ст. 4 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником);

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Таким чином, формування податкового кредиту для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість чи визначення податкового зобовязання з податку на прибуток має бути фактично здійснене і підтверджене належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість та податку на прибуток є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на додану вартість чи податком на прибуток навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Як встановлено в судовому засіданні, між ПП «Роса-ІФ» як Покупцем та ТОВ «Мірс-Трейдінг» як Продавцем укладено договір від 29.07.2014 року, згідно якого Продавець зобовязується передати у власність Покупця, одноразово або партіями товарно-матеріальні цінності (Товар), а Покупець зобовязується прийняти Товар та оплатити вартість даного Товару. Номенклатура, ціна одиниці товару, кількість та вартість Товару кожної партії вказується у рахунку на оплату, видаткових та податкових накладних і оформляється на кожну партію Товару.

Позивачем придбано у ТзОВ «Мірс-Трейдінг» цеглу на загальну суму 916 400,00 грн. в т.ч. ПДВ 152 733,30 грн., що підтверджується належним чином оформленими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, товарно-транспортними накладними.

Згідно листа директора ТзОВ «Мірс-Трейдінг» від 05.12.2016 року, транспортування здійснювалось у відповідності до укладених договорів оренди/суборенди.

Судом встановлено, що отриманий згідно договору товар використовувався позивачем у власній господарській діяльності під час виконання будівельних робіт дитячого садка в мікрорайоні № 4 житлового масиву «Пасічна» в м. Івано-Франківську, де ПП «Роса-ІФ» виступало субпідрядником.

Згідно практики Європейського суду з прав людини повноваження державних органів мають рамки визначеності, які обмежують широкі межі оцінки того, що складає публічні інтереси держави. (див. рішення у справі Lithgow and Others v. The United Kingdom, від 08 липня 1986, Series A №. 102, пункти. 50-51, § § 121-22). Так, в п. 38 Рішення Суд зазначив: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження ОСОБА_3 щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.»

З наведених рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що при розгляді даної категорії справ Європейський суд з прав людини виходить з того, що держава в особі податкових органів може і повинна вживати заходів для недопущення та/або зупинення зловживань у сфері сплати ПДВ та бюджетного відшкодування, але відмова у бюджетному відшкодуванні платнику податків, який добросовісно виконав свої зобов'язання перед бюджетом і виконав всі передбачені національним законодавством умови для отримання такого відшкодування, тільки на тій підставі, що податковий орган не встановив сплати ПДВ з боку постачальника та/або його контрагентів у ланцюгу, за умови відсутності шахрайських дій з боку отримувача відшкодування, на думку Європейського суду з прав людини, порушує права такого платника податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Однак судом встановлено, що обвинувальний вирок стосовно керівника позивача відсутній.

Як наслідок суд приходить до висновку про реальність господарських операції щодо придбання позивачем у липні-листопаді 2014 року у ТзОВ «Мірс-Трейдінг» цегли, про добросовісність дій платника податку ПП «Роса-ІФ», яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Судом встановлено, що загальна сума загальновиробничих витрат ПП «Роса-ІФ» склала 21 216 262,24 грн., що підтверджується аналізом рахунка 91 «Загальновиробничі витрати» за 2015 рік.

Розбіжності по рахунку 39 «Витрати майбутніх періодів» в сумі 547230 грн. (факт в сумі 652866 грн. мінус дані перевірки в сумі 105636 грн.) та по рахунку 13 «Знос основних засобів» в сумі 5572 грн. (факт в сумі 201779 грн. мінус дані перевірки в сумі 196207 грн.) відсутні.

Перевіркою не враховано, що рахунок 39 бухгалтерського обліку «Витрати майбутніх періодів» призначений для узагальнення інформації щодо здійснених витрат у звітному періоді, які підлягають віднесенню на витрати в майбутніх звітних періодах. До витрат, облік яких ведеться на рахунку 39 «Витрати майбутніх періодів», відносяться витрати, пов'язані з підготовчими до виробництва роботами; з освоєнням нових виробництв та агрегатів тощо. За дебетом рахунку 39 відображається накопичення витрат майбутніх періодів, за кредитом - їх списання (розподіл) та включення до складу витрат звітного періоду. На субрахунку 131 «Знос основних засобів» узагальнюється інформація про суму зносу тих необоротних активів, облік яких ведеться на рахунку 10 «Основні засоби».

Суд зазначає, що за умови наявності обставин, наведених відповідачем в акті перевірки, а саме завищення витрат за 2015 рік в сумі 547230 грн., тоді за 1 квартал 2016 року, як свідчить інформація з акта (по даті визнання доходу), такі витрати були б заниженими.

Таким чином, за результатами перевірки сума від'ємного значення об'єкта оподаткування за 1 квартал та півріччя 2016 року повинна збільшуватися на 547230 грн., що відповідно, також не враховано перевіркою при визначенні об'єкту оподаткування з податку на прибуток за 1 квартал та півріччя 2016 року, чим порушено вимоги Податкового кодексу України (підпункт 54.3.2. пункту 54.3. статті 54, пункт 86.10. статті 86), які вказують про те, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, якщо дані перевірок свідчать про заниження або завищення суми податкових зобов'язань платника податків.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що ПП «Роса-ІФ» правомірно сформовано загальновиробничі витрати та відповідно відображено у складі витрат 2015 року суму 547230 грн., які безпосередньо пов'язані з виконанням будівельного контракту TOB «Альянс-Б» та інших будівельних контрактів протягом 2015 року.

Як вже встановлено судом, відповідачем застосовано до ПП «Роса-ІФ» штраф у розмірі 1031,45 грн. за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних на 15 і менше календарних днів на суму ПДВ 10 314,56 грн. згідно податкового повідомлення-рішення форми «Н» від 25.10.2016 року за № НОМЕР_3.

Як слідує з матеріалів перевірки та не заперечується представником позивача, ПП «Роса-ІФ» несвоєчасно зареєстровано податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних, зокрема, податкова накладна за № 2 від 05.10.2015 року зареєстрована в ЄРПН 28.10.2015 року (8 днів затримки, сума ПДВ 945,60 грн.), за № 1 від 05.01.2016 року 21.01.2016 року (1 день затримки, сума ПДВ3083,33 грн.), за № 1 від 01.02.2016 року 23.02.2016 року (7 днів затримки, сума ПДВ 3587,80 грн.) та за № 2 від 03.02.2016 року23.02.2016 року (5 днів затримки, сума ПДВ 2697,83 грн.).

Приписами пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідальність платників за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних, що підлягають наданню покупцям - платникам податку на додану вартість, та розрахунків коригування до таких податкових накладних в ЄРПН встановлено статтею 120-1 Кодексу.

Таке порушення тягне за собою накладення на платників ПДВ, на яких відповідно до вимог статей 192 та 201цього Кодексу покладено обов'язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі: 10 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації до 15 календарних днів; 20 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації від 16 до 30 календарних днів; 30 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації від 31 до 60 календарних днів; 40 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації на 61 і більше календарних днів (пункт 120-1.1. статті 120-1 Податкового кодексу України).

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що відповідач правомірно застосував до ПП «Роса-ІФ» штраф у розмірі 1031,45 грн. за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних на 15 і менше календарних днів на суму ПДВ 10314,56 грн. згідно податкового повідомлення-рішення форми «Н» від 25.10.2016 року за № НОМЕР_3.

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, апеляційні вимоги є неаргументованими, а тому не підлягають до задоволення.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року в справі №809/1464/16 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_1
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Повний текст виготовлено 06.06.2017 року