Справа № 804/887/17
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2017 р. Справа № 804/887/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріГончаровій В.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з результатами перевірки, вважає, що податковий орган дійшов до помилкових висновків про допущення платником податків порушень законодавства, оскільки господарські операції позивача є реальними, що підтверджується первинними документами, оформленими у відповідності до вимог чинного законодавства України, а тому податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню з підстав, викладених у позовній заяві.
Позивач у судове засідання не прибув, представник надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесено правомірно, в межах повноважень та на підставі законодавства України. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд, керуючись частинами 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив проводити розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Згідно статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
За результатами проведеної перевірки складено акт №1454/04-63-14-01/300012738 від 27.04.2016 року, у висновках якого встановлено порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого в квітні 2015 року завищено суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у сумі 9 796 грн. та занижено податок на додану вартість на загальну суму 553 249,00 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
В силу пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а)придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г)ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
При цьому датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України).
Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Судом встановлено, що між ТОВ «Імпульс» (покупець) та ТОВ «ПВП «Стандарт» (постачальник) було укладено договір поставки № 25/07 від 17.07.2014 року, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити в обумовлені договором строки продукцію, а покупець зобов'язується прийняти продукцію та оплатити її вартість.
На виконання вищевказаного договору ТОВ «Імпульс» придбало нерафіновану соняшникову олію, про що між сторонами було складено видаткові накладні № 36 від 03.04.2015 року, № 38 від 06.04.2015 року, № 42 від 09.04.2015 року, № 53 від 14.04.2015 року, № 57 від 17.04.2015 року, № 61 від 20.04.2015 року, № 71 від 30.04.2015 року; податкові накладні № 1 від 03.04.2015 року, № 9 від 06.04.2015 року, №15 від 09.04.2015 року, № 16 від 14.04.2015 року, № 23 від 17.04.2015 року, № 24 від 20.04.2015 року, № 37 від 27.04.2015 року, № 42 від 30.04.2015 року. Оплата за договором здійснена грошовими коштами на розрахунковий рахунок у сумі 1 505 000,00 грн. та шляхом проведення взаємозаліку на загальну суму 490 900,50 грн.
Транспортування товару здійснювалось автомобільним транспортом згідно товарно-транспортних накладних № 36 від 03.04.2015 року, № 38 від 06.04.2015 року, № 42 від 09.04.2015 року, № 53 від 14.04.2015 року, № 57 від 17.04.2015 року, № 61 від 20.04.2015 року, № 71 від 30.04.2015 року.
За договором № 2816 від 01.04.2015 року, укладеному позивачем з ТОВ «ПВП «Стандарт», постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити соняшник - товар з метою його подальшого використання у власному виробництві олії соняшникової.
Факт реальності вказаного договору підтверджується видатковими накладними № 43 від 07.04.2015 року, № 44 від 07.04.2015 року, № 45 від 07.04.2015 року, № 46 від 08.04.2015 року, № 47 від 08.04.2015 року, № 48 від 09.04.2015 року, № 49 від 09.04.2015 року, № 50 від 09.04.2015 року, № 51 від 10.04.2015 року, № 58 від 16.04.2015 року, № 59 від 16.04.2015 року, № 60 від 16.04.2015 року, № 66 від 22.04.2015 року; податковими накладними № 8 від 06.04.2015 року, № 22 від 16.06.2015 року.
Згідно товарно-транспортних накладних № 43 від 07.04.2015 року, № 44 від 07.04.2015 року, № 45 від 07.04.2015 року, № 46 від 08.04.2015 року, № 47 від 08.04.2015 року, № 48 від 09.04.2015 року, № 49 від 09.04.2015 року, № 50 від 09.04.2015 року, № 51 від 10.04.2015 року, № 58 від 16.04.2015 року, № 59 від 16.04.2015 року, № 60 від 16.04.2015 року, № 66 від 22.04.2015 року транспортування товару здійснювалось автомобільним транспортом.
Оплату за договором здійснено грошовими коштами через розрахунковий рахунок у сумі 1 425 000,00 грн.
Таким чином, надані позивачем документи первинного обліку відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», оскільки містять всі необхідні реквізити, зокрема, назву документа, дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції, а також підписи та відбитки печаток кожної з юридичних осіб.
Крім того, як зазначено в акті перевірки, відповідно до листа підприємства № 0-0427001 від 27.04.2016 року позивач є виробником лаків, а олія соняшникова є одним з основних сировинних компонентів при виробництві лаків, і тому була витрачена на виробництво продукції - лаків. Соняшник у повному обсязі був переданий в цех по виробництву соняшникової олії для переробки, виготовлена олія соняшникова витрачена у власному виробництві лаків як сировина.
Як вбачається з акту перевірки № 1454/04-63-14-01/300012738 від 27.04.2016 року, висновки щодо не підтвердження реальності здійснення господарських операцій зроблено контролюючим органом на підставі отриманого від ДПІ у м.Сумах ГУ ДФС у Сумській області акту від 12.02.2016 року № 214/1402/38868868/14 «Про результати проведення документальної позапланової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-виробниче підприємство «Стандарт» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 30.11.2015 року».
Проте суд зазначає, що межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка відповідно до статті 61 Конституції України має індивідуальних характер, поширюється на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником податків. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що були вчинені іншими особами, згідно з законом неможливе.
Виходячи з наведеного, якщо податковим органом встановлено нена лежне виконання контрагентом позивача своїх податкових обов'язків, відповідальність за таке невиконання або неналежне виконання пода ткового обов'язку повинно нести саме це підприємство, а порушення, допущені одним платником податків і відображені в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.
При цьому судом встановлено, що на момент укладення угод та вчинення господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа та як платник податку на додану вартість, відтак перепон з приводу укладення, а також виконання будь-яких господарських договорів з ним, а надалі і включення до податкового обліку витрат по сплаті податку за такими договорами у позивача не було.
Посилання відповідача на окремі недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних є недостатніми для висновку про нереальність (фіктивність) господарських операцій, оскільки в даному випадку помилки в оформленні товарно-транспортних документів не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платників податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.
Так, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
Щодо зауваження податкового органу про відсутність документів, які засвідчують якість товару, суд зауважує, що сертифікати якості товару видаються безпосередньо виробником товару на підтвердження відповідності продукції певним нормативним вимогам і стандартам якості та не можуть вважатись первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та бути підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Матеріалами справи підтверджується рух активів позивача у процесі здійснення господарської операції та зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. У зв'язку з викладеним суд приходить до висновку, що між учасниками досліджених господарських операцій відбувся дійсний рух активів та зміни у їх майновому стані, що є обов'язковими ознаками господарської операції.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити у повному обсязі.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс» судові витрати у розмірі 12 595,05 грн. (дванадцять тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять гривень п'ять копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Степаненко