Справа № 825/3811/15-а
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/3811/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючої судді Падій В.В.,

суддів Бородавкіної С.В., Кашпур О.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа Чернігівська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу і поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2І.) звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - УМВС України в Чернігівській області), Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС України), третя особа Чернігівська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд: визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ, з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин), у запас за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; зобовязати МВС України поновити ОСОБА_2 на відповідній посаді в поліції та надати можливість продовжити відпустку по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, а у разі неможливості такого поновлення працевлаштувати її на рівнозначній посаді в структурних підрозділах МВС України.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що наказом начальника УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 №416 о/с її звільнено у запас Збройних сил України, на підставі пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів). Разом з тим, з вищевказаним наказом позивачка не погоджується, вказуючи про недотримання роботодавцем ряду вимог, передбачених трудовим законодавством. Зокрема, відповідачем не забезпечено її обов`язкового працевлаштування, як того вимагає стаття 184 Кодексу законів про працю України. Крім того, на час звільнення позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, а Закон України «Про Національну поліцію», у частині звільнення особи під час перебування у відпустці, на думку позивачки, суперечать національному законодавству, а тому не може бути застосований. У звязку з чим, ОСОБА_2 звернулась з даним адміністративним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

У свою чергу, суд вважає за необхідне зазначити, що дана адміністративна справа була предметом неодноразового розгляду Чернігівським окружним адміністративним судом, Київським апеляційним адміністративним судом та Вищим адміністративним судом України, про що у матеріалах справи містяться відповідні ухвали та постанови вищевказаних судів.

Позивачка у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник УМВС України в Чернігівській області у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки УМВС України в Чернігівській області в оскаржуваних правовідносинах діяло у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством України. При цьому, зазначив, що, у відповідності до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення. Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими. Однак, станом на 06.11.2015 заява про прийняття на службу до поліції від позивачки не надходила. Крім того, вказав на ту обставину, що поновлення позивачки на службі в органах Національної поліції України є неможливим, оскільки остання не перебувала у трудових відносинах з Головним управлінням Національної поліції у Чернігівській області, а проходила службу в УМВС України в Чернігівській області та була звільнена з посади у вказаному органі.

Представник МВС України у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. При цьому, надіслав до суду письмові заперечення, в яких зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2І у повному обсязі, оскільки звільнення позивачки відбулось у визначеному Законом України «Про Національну поліцію» порядку.

Представник третьої особи Чернігівської обласної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника УМВС України в Чернігівській області, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 з 26.07.2013 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією витягу з трудової книжки позивачки серії АЕ №809223 від 26.07.2013, наявною у матеріалах справи (т.1 а.с.73-75).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 22.09.2015 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та з 01.08.2015 по 01.08.2018 їй призначено допомогу при народженні дитини, що підтверджується довідкою Управління праці соціального захисту населення Ніжинської міської ради від 04.11.2015 № 03-10478 (т.1 а.с.72).

Наказом начальника УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с «По особовому складу», згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивачку звільнено з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин) у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 (т. 1 а.с.142).

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VІІІ), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Так, у відповідності до статті 1 Закону № 580-VІІІ Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

У відповідності до пункту 10 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, відповідно до пункту 11 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

У той же час, частиною 1 статті 18 Закону України від 20.12.1990 № 565-XII «Про міліцію» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 було затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі Положення №114).

У свою чергу, пунктом 10 Положення № 114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з пунктом 40 Положення № 114 призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції, а при призначенні на посади і переміщенні по службі осіб рядового і начальницького складу має забезпечуватися використання їх за основною чи спорідненою спеціальністю або згідно з набутим досвідом, а при необхідності використання на посадах за новою для них спеціальністю призначенню має передувати відповідна перепідготовка.

Отже, правовідносини з приводу проходження позивачкою служби унормовані спеціальним актом законодавства Положенням №114, а тому норми всіх інших актів законодавства до цих правовідносин можуть бути застосовані лише в разі відсутності відповідних норм права в Положенні № 114 та за умови, що приписи цих актів не суперечать характеру та змісту правовідносин з проходження служби в міліції, тобто в субсидіарному порядку.

Так, у відповідності до пункту 17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

У той же час, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору (частина 3 статті 184 Кодексу законів про працю України).

Тобто, зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років. Також, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 Кодексу законів про працю України має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе лише у разі повної ліквідації підприємства, та власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 28.10.2014 (справа №21-484а14) ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. Отже, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд звертає увагу, що позивачка є матірю дитини віком до трьох років і у період прийняття оскаржуваного наказу перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому, у відповідності до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, мала право на обовязкове працевлаштування, що не було враховано відповідачем при її звільненні та призвело до порушення її конституційного права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України.

Крім того, суд зазначає, що підпунктом «г» пункту 64 Положення № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

У свою чергу, як зазначалось судом раніше, пунктом 10 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Тобто, Законом № 580-VІІІ визначена юридична можливість прийняття працівників міліції на подальшу службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження останніх про наступне вивільнення.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачами не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 відмовилась від проходження служби в поліції та/або не могла бути прийнята на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Отже, відсутність відмови ОСОБА_2 від проходження служби в поліції, на думку суду, є достатньою підставою вважати, що позивачка висловила бажання проходити службу у поліції.

Водночас, Вищий адміністративний суд України, постановляючи ухвалу від 13.12.2016 про скасування рішень судів попередніх інстанцій по даній справі та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилався на те, що суди не встановили та не дослідили чи було запропоновано ОСОБА_2 іншу посаду в цій або іншій установі відповідно до її спеціальності.

У свою чергу, під час розгляду судом даної справи відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів щодо запропонування ОСОБА_2 іншої посади у цій або іншій установі відповідно до її спеціальності, що, у свою чергу, свідчить про невиконання відповідачами обовязку щодо встановлення можливості використання позивачки на службі в органах внутрішніх справ.

Судом не приймаються до уваги посилання представника УМВС України в Чернігівській області як у письмових запереченнях, так і у судовому засіданні на той факт, що Управлінням вживались, передбачені чинним законодавством України, заходи щодо працевлаштування позивачки шляхом направлення до Ніжинського міського центру зайнятості інформації, викладеної у листі від 18.08.2015 №29115, про заплановане масове вивільнення працівників Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин), оскільки інформування центру зайнятості про масове вивільнення працівників не є вжиттям заходів щодо працевлаштування позивачки у розумінні Кодексу законів про працю України.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників.

При цьому, юридична особа вважається такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 2 а.с.127-132), станом на 06.11.2015, на дату звільнення позивачки з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин) та на момент розгляду даної справи вказаний міський відділ перебуває у стані припинення.

За таких обставин та з урахуванням недотримання УМВС України в Чернігівській області, при винесенні оскаржуваного наказу, вимог частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлені гарантії, передбачені для жінок, які мають дітей віком до трьох років, звільнених за ініціативою роботодавця, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин) на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення №114 (через скорочення штатів) та задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у цій частині.

При цьому, в силу положень частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення позивачки повинно здійснюватись на тій посаді та в тій організації, з якої останню було звільнено.

З урахуванням того, що наказ УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин) визнано судом протиправним, а Ніжинський міський відділ УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин), на момент розгляду даної справи, перебуває лише в процесі припинення (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.06.2017 (т. 2 а.с.127-132), суд дійшов висновку про необхідність поновлення ОСОБА_2 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин) з 07.11.2015.

У свою чергу, при вирішенні спірних правовідносин судом також враховано вимоги Європейської соціальної хартії, обов'язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до Закону України від 14.09.2006 №137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)».

Так, згідно з пунктом 1 частини І Європейської соціальної хартії кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає.

Працюючі жінки у разі материнства мають право на особливий захист. Усі працівники мають право на захист у випадках звільнення. Кожна людина має право на захист від бідності та соціального відчуження (пункти 8, 24, 30 частини І вищевказаної Хартії).

Відповідно до статті 20 частини ІІ Європейської соціальної хартії, з метою забезпечення ефективного здійснення права на рівні можливості та рівне ставлення у вирішенні питань щодо працевлаштування та професії без дискримінації за ознакою статі, Сторони зобов'язуються визнавати це право і вживати відповідних заходів для забезпечення його застосування або для сприяння його застосуванню у таких галузях: a) працевлаштування, захист від звільнення та професійна реінтеграція; b) професійна орієнтація, підготовка, перепідготовка та перекваліфікація; c) умови працевлаштування і праці, включаючи винагороду; d) професійний ріст, включаючи просування по службі.

Статтею 24 частини ІІ вказаної Хартії визначено, що, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення, Сторони зобов'язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов'язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу.

З метою забезпечення ефективного здійснення права працівників отримувати інформацію та консультації у випадках колективного звільнення Сторони відповідно до статті 29 частини ІІ Європейської соціальної хартії зобов'язуються забезпечити, щоб роботодавці до такого колективного звільнення завчасно інформували і консультували представників працівників щодо шляхів і засобів запобігання колективному звільненню або обмеження кількості звільнюваних осіб і пом'якшення наслідків звільнення, наприклад шляхом вжиття соціальних заходів, спрямованих, зокрема, на надання відповідним працівникам допомоги у працевлаштуванні або перепідготовці.

При цьому, суд наголошує, що наказом МВС України від 07.08.2015 №959 затверджено План заходів Міністерства внутрішніх справ України з організації виконання Плану заходів щодо забезпечення виконання положень Європейської соціальної хартії (переглянутої) на 2015 - 2019 роки, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 .05.2015 №450-р.

Разом з тим, вимога позивачки про зобовязання МВС України поновити ОСОБА_2 на відповідній посаді в поліції, а у разі неможливості такого поновлення працевлаштувати її на рівнозначній посаді в структурних підрозділах МВС України не підлягає задоволенню, оскільки право позивачки у відносинах публічної служби повністю відновлені, шляхом поновлення її на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин).

У свою чергу, щодо вимоги позивачки про зобов'язання відповідача надати можливість продовжити відпустку по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, то суд звертає увагу на її передчасність, адже після поновлення на посаді позивачка не буде позбавлена права звернутись із відповідним клопотанням до роботодавця.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с у частині звільнення ОСОБА_2 з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговуванням міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин) на підставі підпункту г пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Зобовязати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області поновити ОСОБА_2 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговуванням міста Ніжин та Ніжинського району, 1 категорії, м. Ніжин) з 07.11.2015.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуюча суддя В.В. Падій

Судді С.В. Бородавкіна

ОСОБА_3