Справа № 404/8092/16-а(2а/404/160/17)
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2017-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2017 рокусправа № 404/8092/16-а(2а/404/160/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Семененка Я.В. Добродняк І.Ю

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2017 р. у справі № 404/8092/16-а(2а/404/160/17)

за позовом ОСОБА_1

до Кропивницького об'єднаного управління пенсійного фонду України Кіровоградської області

про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

"15" грудня 2016 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Кропивницького об'єднаного управління пенсійного фонду України Кіровоградської області в якому, з врахуванням уточнень позовних вимог від 27.02.2017 року, просила визнати противоправними дії Кіровоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про відмову їй у призначенні пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону України № 2663-111 від 12.07.2001); визнати протиправним та скасувати протокол - рішення № 21331 від 07.12.2016 р. Кіровоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про відмову у призначенні їй пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону України № 2663-111 від 12.07.2001); зобов'язати Кіровоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області обчислити та призначити їй пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону України № 2663-111 від 12.07.2001) з 24.11.2016 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячного заробітку; стягнути із Державного бюджету на її користь сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн.

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2017 р. у справі № 404/8092/16-а(2а/404/160/17) в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кропивницького об'єднаного управління пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов"язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2017 р. у справі № 404/8092/16-а(2а/404/160/17), як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 працює на посаді прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Кіровоградської області. Вважає, що набула право на пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року, оскільки він діяв на час прийняття її на роботу в органи прокуратури та стаж роботи в органах прокуратури, що дає право на призначення пенсії за вислугу 20 років становить 21 рік 2 місяці.

На звернення позивача від 24.11.2016 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" рішенням Кіровоградського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів України №988 від 21.12.2016 року перейменоване на Кропивницьке обєднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області, викладеного в протоколі від 07.12.2016 року №21331, відповідачем відмовлено.

Відмова мотивована посиланням на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, згідно якого з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог адміністративного позову з огляду на наступне.

На час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі по тексту - Закон № 1697-VII).

У звязку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Як свідчать матеріали справи, станом на день звернення ОСОБА_1 до УПФУ із заявою про призначення пенсії, вислуга років позивача становила 21 рік 2 місяці, в тому числі навчання у вищому юридичному учбовому закладі 2 роки 1 день.

Отже, позивач відноситься до осіб, які в силу положень Закону № 1697-VII мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років.

В той же час, предметом спору у цій справі позивачем визначено не його право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст..86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, а право на призначення пенсії за вислугу років на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону до 01.10.2011р.

При цьому, наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, позивач повязує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час її роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими доводами скаржника колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001р. (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.) до 01.10.2011р. (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011р.), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001р. до 01.10.2011р. мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст.22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніш виникло).

У спірному випадку, позивач, у період часу з 26.07.2001р. по 01.10.2011р., не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії за віком, а саме її стаж роботи був меншим 20 років, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції) у зазначений період та на підставі даного закону.

Оскільки, позивач не набула такого права, то не можливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу існуючого права, але у позивача такого права не існувало.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про безпідставність доводів скаржника щодо звуження змісту та обсягу його права на призначення пенсії за вислугу років.

Не можуть бути підставою для задоволення позову і доводи позивача про порушення його прав, які гарантовані статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такі доводи позивач обґрунтовує правовою позицію Європейського суду з прав людини, яка полягає у тому, що право власності може бути «існуючим майном» або «законними сподіваннями» отримання права власності. З цих підстав позивач вказує на те, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, вона мала законні сподівання отримати пенсію за вислугу років при досягненні 20 річного стажу, на умовах ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.).

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити те, що «законне сподівання» не є правом у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України. Сутність поняття «законне сподівання» полягає у тому, що виправдане очікування особи щодо досягнення певної мети повинно ґрунтуватися на положеннях національного законодавства, отже «сподівання» буде «законним» до тих пір, поки воно ґрунтується на законі. У свою чергу, законодавчі норми щодо соціально-економічних прав не є абсолютними та можуть змінюватися в залежності, зокрема, від економічного становища в державі. У спірному випадку встановлено, що на момент звернення позивача з заявою до УПФУ про призначення пенсії положення ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії, втратили чинність; під час дії в часі зазначеної норми права позивач не набув права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції). Таким чином, вищенаведені твердження позивача щодо порушення його права, колегія суддів вважає необґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної адміністративної справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про відмову у задоволенні заявлених ним позовних вимог у повному обсязі. Зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає необхідним постанову суду першої інстанції у даній адміністративній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2017 р. у справі № 404/8092/16-а(2а/404/160/17) - залишити без задоволення.

Постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2017 р. у справі № 404/8092/16-а(2а/404/160/17) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко