Справа № 2-а-9192/09/1570
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2012-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2012 р.Справа № 2-а-9192/09/1570

Категорія:8.2.13Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2010 року у справі за адміністративним позовом Білгород-Дністровської об`єднаної державної податкової інспекції до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2006 року податковий орган звернувся з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість перед бюджетом по податку з власників транспортних засобів в сумі 162391,87грн. 19 грудня 2006р. Білгород-Дністровська ОДПІ уточнила свої вимоги та просила стягнути з відповідача заборгованість перед бюджетом по податку з власників транспортних засобів в сумі 256785,27грн. У судовому засіданні 18 березня 2010р. представник позивача надала суду остаточну заяву про зменшення позовних вимог та просила суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 заборгованість перед бюджетом з податку з власників транспортних засобів у сумі 36159,95грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 травня 2010 року адміністративний позов було задоволено.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 заборгованість перед бюджетом з податку з власників транспортних засобів в розмірі 36159,95грн.

Не погоджуючись з даною постановою суду військова частина подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою та перебуває на обліку як платник податків в Білгород-Дністровської об`єднаної державної податкової інспекції.

Згідно облікових карток військової частини НОМЕР_1 у відповідача існувала заборгованість по податку з власників наземних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у розмірі 256785,27грн.

Дана заборгованість виникла в результаті не сплати та не своєчасного подання військовою частиною НОМЕР_1 розрахунків сум податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2000-2003р.р.; подання Дорожньо-експлуатаційною дільницею №2 розрахунків сум податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2003-2004 р.р.

На адресу відповідача Білгород-Дністровською ОДПІ були направлені податкові повідомлення-рішення, а саме: від 31.03.2003р. №/0, від 30.03.2004р. №001111702/0 та від 25.06.2005р. №/0 (винесені на підставі актів перевірки від 28.03.2003р. №828/17-1, від 30.03.2004р. №928/17-1 та від 19.05.2005р. №1099/17-1, якими встановлено факт несвоєчасного подання розрахунку сум податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2003-2005р.р.), якими застосовано до військової частини штрафні (фінансові) санкції у сумі по 170 грн. у кожному, які були отримані відповідачем, про що свідчать копії поштових повідомлень.

Крім того позивачем, у зв`язку з несплатою відповідачем податкового боргу, були направлені на адресу військової частини НОМЕР_1 перша податкова вимога від 03.10.2001р. №1/30 на загальну суму 41128,74грн. (за основним платежем 40006грн. та пеня 1122,74грн.) та друга податкова вимога від 04.12.2001р. №2/273 на загальну суму 12462грн., які були отриманні відповідачем, про що свідчать копії поштових повідомлень.

Білгород-Дністровська ОДПІ направляла на адресу Дорожньо-експлуатаційної дільниці №2 податкові повідомлення-рішення від 30.03.2004р. №/0 (винесене на підставі акту від 30.03.2004р. №927/17-1, яким встановлено факт не своєчасного подання розрахунку сум податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2004р.), 10.06.2004р. №/0 (винесене на підставі акту від 10.06.2004р. №1717/171, яким встановлено факт заниження суми податкового зобов`язання у розрахунку податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2004р., від 25.06.2005р. №/0 (винесене на підставі акту від 19.05.2005р. №1094/17-1, яким встановлено факт не своєчасного подання розрахунку сум податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2005)р., якими застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі по 170грн. у кожному та від 09.12.2005р. №/0 на суму 12368,87грн. (за основним платежем 10388,5грн., штрафні (фінансові) санкції 1980,37грн.).

Позивачем, у зв`язку з несплатою Дорожньо-експлуатаційною дільницею №2 податкового боргу, були направлені на її адресу перша податкова вимога від 25.10.2001р. №1/208 на загальну суму 5382,75грн. та друга податкова вимога від 03.12.2001р. №2/282 на загальну суму 5382,75грн., які були отриманні, про що свідчать копії поштових повідомлень.

Вказані податкові вимоги були отримані та не оскаржені.

Позивач на підставі зазначеного зменшив заборгованість відповідача (в автоматичному режимі), оскілки сплив строк стягнення, у зв`язку з чим заборгованість військової частини НОМЕР_1 станом на сьогоднішній день складає 36159,95грн.

Також під час розгляду справи судом встановлено, що у відповідача немає зауважень, щодо розрахунку заборгованості позивача на суму 36159,95грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має заборгованість на суму 36159,95грн.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Закону України "Про податок з власників транспортних засобів, інших самохідних машин і механізмів".

Крім того, колегія суддів акцентує увагу на наступному.

Згідно зі статтею 4 Закону України Про систему оподаткування, платниками податків і зборів (обов`язкових платежів) є юридичні особи, на яких відповідно до Законів України покладений обов`язок сплачувати податки і збори.

Згідно статті 2 Закону України Про державну податкову службу в Україні одним із завдань органів податкової служби є здійснення контролю за дотриманням податкового законодавства, повною і своєчасною сплатою до бюджетів податків і зборів.

Пунктом 11 статті 11 Закону України Про державну податкову службу в Україні передбачено, що органи державної податкової служби мають право застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки, пені у випадках, порядку і розмірах, встановлених законами України.

Відповідно до п.1.2 ст.1 Закону №2181 податкове зобов`язання - це зобов`язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами податковий борг (недоїмка) - податкове зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов`язання.

Згідно п.п. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України від 21.12.2000р. № 2181 - ІІІ «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» платник податків самостійно обчислює суму податкового зобов`язання, яку зазначає в податковій декларації.

П. 5.1 ст. 5 Закону України Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами № 2181-Ш від 21.12.2000 року встановлено, що податкове зобов`язання самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації. Зазначене податкове зобов`язання не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку.

Згідно ст. 11 Закону України «Про систему оподаткування» №1251-XII від 25.06.1991р. відповідальність за правильність обчислення, своєчасність сплати податків та зборів (обов`язкових платежів) та дотримання законів про оподаткування несуть платники податків у відповідності з законами України.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону України "Про податок з власників транспортних засобів, інших самохідних машин і механізмів" від 11.12.1991 року №1963-ХІІ юридичні особи на основі бухгалтерського звіту (балансу) у строки, визначені законом для річного звітного періоду, подають відповідному органу державної податкової служби за місцем реєстрації транспортних засобів розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на поточний рік за формою, затвердженою центральним податковим органом України. Відповідно до статті 5 цього Закону сплата податку з власників транспортних засобів юридичними особами здійснюється щоквартально рівними частинами до 15 числа місяця, що настає за звітним кварталом. Частиною 1 статті 7 Закону України "Про податок з власників транспортних засобів, інших самохідних машин і механізмів" у разі приховування (заниження) об`єктів оподаткування з власників транспортних засобів стягуються сума несплаченого податку, а також пеня або штраф у порядку, передбаченому законом. Таким законом є Закон України Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами, який згідно преамбули є спеціальним законом з питань оподаткування та встановлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Положеннями ч.3 та ч.4 ст.9 Закону України „Про систему оподаткування визначено, що зобов`язання юридичної та фізичної особи по сплаті податків та зборів (обов`язкових платежів) припиняються у зв`язку зі сплатою податку, збору (обов`язкового платежу).

Згідно з пп.6.2.1 п.6.2 Закону №2181 у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов`язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги. Податкові вимоги надсилаються: а) перша податкова вимога - не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов`язання. Перша податкова вимога містить повідомлення про факт узгодження податкового зобов`язання та виникнення права податкової застави на активи платника податків. обов`язок погасити суму податкового боргу та можливі наслідки непогашення його у строк; б) друга податкова вимога - не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки. Друга податкова вимога додатково до відомостей, викладених у першій податковій вимозі, може містити повідомлення про дату та час проведення опису активів платника податків, що перебувають у податковій заставі, а також про дату та час проведення публічних торгів з їх продажу (пп.6.2.3 п.6.2 ст.6 Закону №2181).

Підпунктом 6.3.2 пункту 6.3 статті 6 Закону №2181 також встановлено, що у разі коли у платника податків, якому було надіслано першу податкову вимогу, виникає новий податковий борг, друга податкова вимога має містити суму консолідованого боргу. При цьому окрема податкова вимога щодо такого нового податкового боргу не виставляється. Консолідованим вважається борг, визначений у першій податковій вимозі, збільшений на суму нового податкового боргу, що виник до виставлення другої податкової вимоги.

Згідно з підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» за винятком випадків, визначених підпунктом 15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» від 11.12.91 N1963-ХП платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи, а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до ст. 2 цього Закону є об`єктами оподаткування. Будь-яких пільг щодо сплати цього податку на підставі ст. 4 Закону України N 1963 військовим частинам не надано.

Колегія суддів не погоджується з посиланням відповідача на ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України», з огляду на наступне.

Закон України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів`від 11 грудня 1991 року № 1963-XII (далі Закон № 1963-XII) є спеціальним законом, який встановлює податок з власників деяких наземних і водних транспортних засобів, самохідних машин і механізмів як джерело фінансування будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних шляхів загального користування та проведення природоохоронних заходів на водоймищах.

У відповідності до положень ст. 1 вказаного Закону платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства (далі - фізичні особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об`єктами оподаткування.

Стаття 4 Закону № 1963-XII містить перелік осіб, які звільняються від сплати податку. При цьому пільги щодо податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів не розповсюджуються на військові частини, установи та організації Збройних Сил України, які були виключені із переліку пільговиків на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо фінансування дорожнього господарства`від 16 липня 1999 року № 986-XIV.

Закон України «Про Збройні Сили України» від 6 грудня 1991 року № 1934-XII, визначаючи функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними, у статті 14 встановлює, що Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом.

Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України`від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до положень статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Згідно з частиною 5 статті 22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Відповідно до статті 136 Господарського кодексу України Правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Таким чином, військова частина, як складова Збройних Сил України, не може володіти, користуватися та розпоряджатися державним майном на іншому режимі права власності, ніж право оперативного управління.

Як вбачається із матеріалів справи, у позивача на праві оперативного управління знаходяться транспортні засоби, що підтверджується копією атестату № 41/2008/АТ.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 1963-XII юридичні особи на основі бухгалтерського звіту (балансу) у строки, визначені законом для річного звітного періоду, подають відповідному органу державної податкової служби за місцем реєстрації транспортних засобів розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на поточний рік за формою, затвердженою центральним податковим органом України.

Згідно з підпунктом 17.1.1. пункту 17.1. статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року № 2181-III платник податків, що не подає податкову декларацію у строки, визначені законодавством, сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання або її затримку.

Таким чином, а також враховуючи те, що Закон України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» є спеціальним законом з питань оподаткування, який, в свою чергу, не встановлює пільг для позивача, військова частина НОМЕР_2 зобов`язана подавати до податкового органу розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає не суттєвими та такими, що висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду 18 березня 2010 року у справі № 2-а-9192/09/1570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян