Справа № 825/718/17
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року Чернігів Справа № 825/718/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Кашпур О.В.,

за участі секретаря - Пушенко О.І.,

представника позивача - Красної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю"Відродження-СВ" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 05.05.2017 звернувся до суду з адміністративним позовом до ТОВ «Відродження-СВ» і просить стягнути з відповідача в дохід Державного бюджету України 73850,93 грн. адміністративно-господарських санкцій та 502,18 грн. пені, мотивуючи тим, що відповідачем згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік не виконано встановлених чинним законодавством вимог щодо нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в письмовому клопотанні просив розглянути справу за його відсутності. В письмових запереченнях зазначив, що ТОВ «Відродження-СВ» створено робочі місця для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу. Товариством подавалися звіти протягом 2016 року про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, що свідчить про те, що відповідачем виконано вимоги законодавства, а тимчасова незайнятість необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів виникла не з вини товариства. Враховуючи наведені обставини відповідач просить відмовити Чернігівському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч. 2, 3, 5 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 року № 42 затверджена форма звітності № 10-ПІ "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів" та Інструкція щодо її заповнення. Згідно п. 3.1. Інструкції середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік визначається відповідно до п. 3.2. Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 року № 1442/11722. За таким же правилом визначається середньооблікова кількість штатних працівників за рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

Згідно ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до ч. 3 ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Тобто цією нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Суд вважає, що стаття 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов'язане самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

Разом з тим, частиною 3 статті 18 вказаного Закону чітко визначені обов'язки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

В судовому засіданні встановлено, що норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, для ТОВ «Відродження-СВ» складає 2 робочі місця, згідно звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів у 2016 році середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність - 0 осіб. Таким чином, невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 2 робочі місця.

Працевлаштуванню інваліда передує створення відповідачем робочих місць відповідно до встановленого нормативу та інформування органів працевлаштування про наявність вакантних місць.

Відповідно до Наказу № 41 від 01.12.2014 на ТОВ «Відродження-СВ» створено робочі місця для інвалідів (а.с. 22). Відповідач інформував Новгород-Сіверський районний центр зайнятості про наявність вільних вакансій для інвалідів, подаючи звіти форми 3-ПН про наявність вільних вакансій протягом 2016 року від 05.01.2016, від 04.02.2016, від 02.03.2016, від 05.04.2016, від 11.05.2016, від 06.06.2016, від 08.07.2016, від 08.08.2016, від 16.09.2016, від 17.10.2016, від 11.11.2016, від 08.12.2016 , про що свідчать копії звітів (а.с. 23-34).

При цьому жодних доказів того, що відповідачем не виділено та не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів позивачем не надано та не доведено факту протиправної відмови у працевлаштуванні інвалідів з боку підприємства.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII "Про систему оподаткування", а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Згідно положень частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. У частині другій наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи в дома, здійснюється шляхом її безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Відповідно до ч. 33 ст. 18-1 Закону саме центр зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що протягом 2016 року районні центри зайнятості не направляли до відповідача для працевлаштування осіб з числа пільгових категорій громадян (інвалідів).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем виконано зазначені вимоги законодавства, а не зайнятість необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів виникла не з його вини.

Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 24.04.2014 року у справі К/9991/52814/11, та інших, де зазначено, що у випадку створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на виконання ст. 19 Закону, та інформування центру зайнятості про наявні вакантні місця, у суду відсутні правові підстави для стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Також, такої ж правової позиції щодо застосування зазначених норм матеріального права додержується і Верховний суд України, у постановах від 9 липня та 19 листопада 2013 року (№№ 21-200а13, 21-397а13 відповідно), де чітко визначено, що підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій є виключно вчинення дій щодо неналежного інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, тобто неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення в адміністративних справах, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

На думку суду позивачем не доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а відповідачем доказана правомірність своїх дій, оскільки відповідачем вжито всі передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів, органами працевлаштування не приймались заходи щодо працевлаштування інвалідів, тому є незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, тобто відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Чернігівському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів відмовити в задоволенні позову.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя О.В. Кашпур