Справа № 826/11333/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 травня 2017 року 09:00 справа №826/11333/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект"
доДругого відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у місті Одесі
третя особаОСОБА_2
проскасування постанови в частині
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі по тексту - позивач, ТОВ "Кей-Колект") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Другого відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у місті Одесі (далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи ОСОБА_2 (далі по тексту - третя особа, ОСОБА_2.), в якому просить: скасувати постанову в частині накладення арешту на майно, а саме: ізольована квартира №161, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Сергія Ядова, будинок 24-А, на яке було накладено арешт на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №034618 від 24 травня 2007 року, виданої Другим відділом державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у місті Одесі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/11333/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 03 листопада 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач та третя особа своїх представників до суду не направили.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників відповідача та третьої особи, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою про арешт майна боржника від 24 травня 2007 року серії та номер АА №034618 Другого відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Одесі накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2

Позивач вважає, що накладення державним виконавцем арешту на вищезазначену квартиру порушує права позивача, оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Відповідачем та третьою особою письмових заперечень проти адміністративного позову до суду не надано.

Окружний адміністративний суд міста Києва не погоджується з позовними вимогами ТОВ "Кей-Колект", виходячи з наступних мотивів.

Матеріали справи підтверджують, що 19 січня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (далі по тексту - банк) та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з яким банк зобов'язався надати ОСОБА_2, а ОСОБА_2 зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 44 600,00 доларів США.

19 січня 2007 року у забезпечення договору про надання споживчого кредиту від 19 січня 2007 року №0 між ОСОБА_2 та банком укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_1 та зареєстровано в реєстрі за №13.

Відповідно до умов іпотечного договору від 19 січня 2007 року ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру, загальною площею 37,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Державна реєстрація обтяження на вищезазначену квартиру на підставі іпотечного договору від 19 січня 2007 року здійснена 19 січня 2007 року, реєстраційний номер обтяження: 4376727, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 30 червня 2016 року №62444084 (далі по тексту - інформаційна довідка від 30 червня 2016 року №62444084).

12 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та позивачем укладено договір факторингу №1, відповідно до якого, банк передав у власність позивача права вимоги в обсягах визначених у додатку 1 до договору факторингу. Відповідно до виписки з додатку 1 до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року, банк передав позивачу права вимоги за кредитним договором від 19 січня 2007 року №0.

12 грудня 2011 року між банком та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно якого, банк передав, а позивач прийняв права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до договору. Відповідно до виписки з додатку 1 до договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року банк передав позивачу права вимоги за іпотечним договором від 19 січня 2007 року, іпотекодавець ОСОБА_2

30 червня 2016 року при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що на майно ОСОБА_2, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 19 січня 2007 року накладено арешт.

Арешт накладено на підставі постанови відповідача про арешт майна боржника від 24 травня 2007 року серії та номер АА №034618. Запис про арешт внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 06 червня 2007 року, реєстраційний номер обтяження: 5079999.

Позивач вважає, що накладення державним виконавцем арешту на вищезазначену квартиру порушує права позивача, оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Отже, спірними питаннями є правомірність дій відповідача щодо накладання арешту на квартиру - майно ОСОБА_2, та правомірність постанови про арешт майна боржника від 24 травня 2007 року серії та номер АА №034618.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" (тут і далі в редакції від 31 березня 2005 року, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови).

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Згідно частини першої статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частиною другою статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк.

Згідно статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

У разі коли коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, виконавчий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, визначеному пунктом 6 частини першої статті 40 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом.

З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, кошти йому виплачуються у разі належного підтвердження права на заставлене майно. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Спори, які виникають у виконавчому провадженні щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Як вбачається з матеріалів справи на адресу банку та ТОВ "Кей-Колект" повідомлень про звернення стягнення на заставне майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, від відповідача не надходило. Тобто, відповідачем порушено вимоги статті 54 Закону України "Про виконавче провадження".

Частиною п'ятою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Аналогічні по суті норми щодо звернення стягнення на заставлене майно містяться в Законі України "Про виконавче провадження" в редакції чинній на момент вирішення спору.

Із системного аналізу вищезазначених норм Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що знаходження майна боржника у заставі не виключає можливості накладення на нього арешту для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Тобто, з метою з'ясування правомірності накладення арешту на майно ОСОБА_2, яке є предметом іпотечного договору від 19 січня 2007 року, необхідно встановити - чи виникло у позивача право звернення стягнення на вказане майно та чи не перевищує вартість предмета застави заборгованості боржника перед заставодержателем.

Відповідно до договору факторингу від 12 грудня 2011 року №1 та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року серії ВРО №846616, укладених між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект", ПАТ "УкрСиббанк" відступило ТОВ "Кей-Колект" свої права вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 19 січня 2007 року №00 та іпотечним договором від 19 січня 2007 року реєстровий номер 13.

З інформаційної довідки від 30 червня 2016 року №62444084 вбачається, що обтяження іпотекою вищезазначеної квартири зареєстровано у державному реєстрі іпотек за позивачем 24 лютого 2012 року, реєстраційний номер обтяження: 4376804, тобто після прийняття оскаржуваної постанови відповідача від 24 травня 2007 року.

Позивач також не довів суду, що вартість предмета застави (іпотеки) не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, оскільки не надав доказів, які б підтверджували існування заборгованості третьої особи за договором про надання споживчого кредиту від 19 січня 2007 року №00 станом на момент звернення до суду та її розмір.

Наведені обставини, на думку суду, вказують на можливість звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Суд також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно іпотечного договору від 19 січня 2007 року та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки.

Як наслідок, на думку суду, арешт зазначеного вище майна - квартири ОСОБА_2, накладений постановою від 24 травня 2007 року серії та номер АА №034618, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог за договором про надання споживчого кредиту від 19 січня 2007 року №00, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент вирішення спору) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вилучення або примусову реалізацію арештованої квартири.

Частина п'ята статті 51 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Зміст процитованої правової норми вказує, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, в першу чергу задовольняються вимоги заставодержателя, а вже потім задовольняються вимоги інших стягувачів за рахунок решти коштів.

Матеріалами справи не підтверджується вилучення або примусова реалізація арештованої квартири, а тому арешт майна в межах суми стягнення за виконавчим документом, в тому числі і квартири ОСОБА_2, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо накладення арешту на квартиру третьої особи відповідають положенням Закону України "Про виконавче провадження", тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки судом у межах спірних правовідносин підтверджено правомірність накладення арешту на майно третьої особи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

В частині дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи підтверджують, що позивач дізнався про накладення арешту оскаржуваною постановою відповідача від 24 травня 2007 року з інформаційної довідки від 30 червня 2016 року №62444084.

Докази, які б спростовували вищезазначене твердження позивача відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Доказів надсилання позивачу оскаржуваної постанови відповідач до суду не надав.

Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно частини другої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Проте, позивач не є учасником виконавчого провадження, в рамках якого прийнято оскаржувану постанову, та особою, яка залучається до проведення виконавчих дій, тому до позовної заяви позивача строки передбачені статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України застосуванню не підлягають, а мають застосовуватися загальні строки, встановлені статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов у межах спірних правовідносин подано з дотриманням строку звернення, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність його дій у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко