Справа № 804/7797/16
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2017-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2017 р. Справа № 804/7797/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОлійника В. М.
при секретаріЛісна А.М.
представника позивача представника відповідача-2: Паперняк О.В. Пастернак В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до відповідача-1: Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, відповідача-2: Дніпровської міської ради про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, визнання незаконним рішення, -
11.11.2016 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_5 з позовом до відповідача-1: Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, відповідача-2: Дніпропетровської міської ради, в якому просить суд:
- визнати незаконним з моменту прийняття пункт 2, а також абзац 1 пункту 1.6 та підпункт 1.7.2 пункту 1.7 додатку № 2 до рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» від 13.07.2016 року № 7/11.
Під час судового засідання 26.05.2017 року суд за клопотаннями відповідачів замінив первинних відповідачів на їх правонаступників, а саме: відповідача-1: Державну податкову інспекцію у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі м. Дніпро Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та відповідача-2: Дніпропетровську міську раду на Дніпровську міську раду.
Крім того, за її твердженнями, міська рада не мала права своїм рішенням встановлювати ставки плати за землю та новий об'єкт оподаткування земельним податком - земельні ділянки, на які не оформлені документи на право власності чи на право оренди в законодавчому порядку, у разі переходу права власності на будівлі (споруди), їх частини, а також не мала права визначати нову категорію платників податків - осіб, які не оформили в законодавчому порядку документи на право власності або право оренди на земельні ділянки. А земельні ділянки, на яких розташовані будівлі та споруди, якими вона володіє на праві власності, не перебувають ані у її власності, ані у користуванні, а отже не підпадають під дію жодної з визначених Податковим кодексом України групи об'єктів оподаткування земельним податком. Також Податковим кодексом України не визначено таку категорію платників плати за землю як особи, які не оформили в законодавчому порядку документи на право власності або оренди. Крім того, позивач додатково зазначає, що спірний нормативно-правовий акт відповідача-2 має вступати в силу не з 01.08.2016 року, як про це зазначено у ньому, а з 01.01.2017 року, тобто з початку бюджетного періоду, бо таке рішення має діяти лише у бюджетному періоді, в якому планується застосування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).
Представник позивача під час судового засідання підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та пояснив обставини справи таким чином, як про це вказано вище.
Заслухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши письмові докази в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні цього адміністративного позову, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу правомірності чи протиправності винесення Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області частково податкових повідомлень-рішень від 26.10.2016 року № 4735-1303 та № 4736-1303, пункту 2, а також абзацу 1 пункту 1.6 та підпункту 1.7.2 пункту 1.7 додатку № 2 до рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» від 13.07.2016 року № 7/11.
Відтак, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником будівель та споруд, що розташовані на земельних ділянках по АДРЕСА_1 з кадастровими номерами НОМЕР_1, НОМЕР_2 площею 1,3853 га та 0,1129 га відповідно. Ці об'єкти нерухомості вона придбала за договором купівлі-продажу від 04.10.2013 року.
При цьому суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що земельні ділянки, на яких розташовані придбані нею за договором будівлі та споруди, не перебувають ані у власності, ані у користуванні та не є об'єктом оподаткування. Адже згідно зі ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України, при придбанні вищевказаних об'єктів нерухомості до неї перейшло і право користування земельними ділянками, що перебувають у державній або комунальній власності на території міста, та на яких розміщені такі об'єкти нерухомості. Втім, як зазначає і сама позивач, та це не заперечується і іншими сторонами спору, нею не було документально оформлено право користування земельними ділянками.
Відповідно до ст. 144 Конституції України, рішення міської ради є обов'язковим до виконання на відповідній території.
Згідно з п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.
При цьому п. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України визначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені Податковим кодексом України з дотриманням критеріїв, встановлених Податковим кодексом України для відповідного місцевого податку чи збору.
Відповідно до пп. 12.3.1 - 12.3.3 п. 12.3, п. 12.4 ст. 12 Податкового кодексу України, встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.
При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.
До повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать:
- встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;
- визначення переліку податкових агентів згідно зі ст. 268 цього Кодексу;
- до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань, платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених законом.
Тож відповідачем-2 і було прийняте частково оскаржуване позивачем рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» від 13.07.2016 року № 7/11, яким встановлені в тому числі ставки земельного податку з фізичних осіб. Втім, частково оскаржуючи таке рішення відповідача-2, ОСОБА_5 вказує на те, що вона, як і попередні користувачі, не оформила право власності або користування земельними ділянками, на яких розташовані придбані нею об'єкти нерухомості. Тому, на її думку, у розумінні закону ці земельні ділянки не перебувають ані у її власності, ані у користуванні, та не можуть бути об'єктом оподаткування земельним податком. Як було вказано судом вище, такі твердження є помилковими, з огляду на таке.
Статтею 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічно визначено у ст. 120 Земельного кодексу України.
Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно зі ст. 6 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161-ХІV, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним, Цивільним кодексами, цим Законом та іншими законами України і договором оренди землі.
Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (ст. 124 Земельного кодексу України).
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 124 вищезазначеного Кодексу).
Орендар земельної ділянки зобов'язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим згідно із законом (ст. 25 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідальність за порушення земельного законодавства передбачено ст. 144 Земельного кодексу України.
Згідно з п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України, об'єктами оподаткування і об'єктами, пов'язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв'язку з якими у платника податків виникають обов'язки щодо сплати податків та зборів. Такі об'єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.
Відповідно до п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Згідно з п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Тобто, земельний податок за наведені вище земельні ділянки, які є об'єктом оподаткування, має сплачуватися на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на землю. Але законом не визначено розміру земельного податку на такі земельні ділянки до державної реєстрації права власності на землю. При цьому за поясненнями відповідача-2, станом на момент купівлі позивачем об'єктів нерухомості (04.10.2013 року) діяла редакція п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, відповідно до якої передбачалось, що при переході права власності на будівлю споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Відповідно до змін внесених до зазначеного п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України Законом України від 28.12.2014 року № 71-VIII слова «нерухоме майно» були замінені на «таку земельну ділянку». Отже, станом на момент виникнення права власності на придбані позивачем будівлі та споруди (04.10.2013 року) зобов'язання сплачувати податок на землю виникало з дати державної реєстрації права власності на будівлі та споруди, такою датою є 04.10.2013 року (дата укладення договору купівлі-продажу будівель та споруд).
Як пояснив представник міської ради, редакція п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України змінилась, відповідно до Закону України від 28.12.2014 року № 71-VІII, тому попередні власники будівель та споруд, які було придбано позивачем згідно з договором купівлі-продажу від 04.10.2013 року зобов'язані були сплачувати податок на землю з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Тож і позивач є платником земельного податку з фізичних осіб, сума податкового зобов'язання за яким і нарахована в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішення, податковий період 2016 рік.
Відповідно до вимог пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Відповідно до пп. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XIII Податкового кодексу України.
Згідно з п. 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки.
Згідно з пунктом 1.6 та підпунктом 1.7.2 додатку 2 до спірного рішення міської ради від 13.07.2016 року № 7/11, копія якого міститься в матеріалах справи, плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку на які справляється у розмірі, визначеному пунктами 1.3 - 1.5 додатка.
Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку.
Ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження), для інших земельних ділянок, на які не оформлено в законодавчому порядку документи, крім платників, яких зазначено у пунктах 2.1, 3.1 цього додатка, становить 3 відсотки.
А у п. 2 вищевказаного рішення передбачено порядок застосування пільг щодо сплати визначених рішенням ставок податку.
Тобто, ставка у 3 відсотка визначена міською радою на термін відсутності документів, які встановлюють право власності або право користування земельною ділянкою. При цьому, як вказав відповідач-2, щодо земельних ділянок, користувачем яких є ОСОБА_5, будь-яких пільг щодо сплати земельного податку не передбачено. Також за поясненнями відповідача-2, спірні пункти рішення було прийнято з метою захисту інтересів територіальної громади від некомпенсованих втрат бюджету міста, забезпечення принципу платності використання землі, який є обов'язковим для всіх власників землі та землекористувачів, відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, п. 12.4 ст. 12 та ст. 274 Податкового кодексу України.
Отже, з урахуванням сукупності обставин, що стосуються позивача та з урахуванням відповідних положень рішення, і були прийняті відповідачем-1 податкові повідомлення-рішення від 26.10.2016 року № 4735-1303 та № 4736-1303 стосовно позивача.
Щодо легітимності введення в дію з 01.08.2016 року рішення міської ради від 13.07.2016 року № 7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста», а не з 01.01.2017 року, як вважає позивач, суд зазначає наступне.
Як зазначив відповідач-2, спірне рішення було прийняте ним відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року № 909-VIII, яким визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевою самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». При цьому законодавець, рекомендуючи органам місцевого самоврядування переглянути рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів протягом січня 2016 року, не встановив відповідного обов'язку для місцевих рад. Тобто, органи місцевого самоврядування мають право прийняти відповідне рішення у будь-який момент 2016 року і ввести його в дію тільки у цьому році. Тож рішення міської ради від 13.07.2016 року № 7/11 було офіційно оприлюднене у газеті «Наше місто» від 14.07.2016 року № 28 (3868) (стор. 5) та введено в дію з 01.08.2016 року.
Згідно з вимогами п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII, в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, передбачені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року № 909-VIII, у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Відповідач-2 також звертає увагу суду на те, що рішення міської ради від 27.12.2010 року № 5/6 та від 13.07.2016 року №7/11 не є регуляторними актами та не підпадають під процедуру передбачену пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Суд приймає до уваги встановлений факт та вважає, що посилання позивача на пп.12.3.4 та 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України і твердження про те, що оскаржуване рішення починає діяти лише у бюджетному періоді, тобто з 01.01.2017 року, є помилковими.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 року № 7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» прийнято відповідно до вимог чинного законодавства та на виконання положень Податкового кодексу України щодо місцевих податків та зборів, як і податкові повідомлення-рішення від 26.10.2016 року № 4735-1303 та № 4736-1303.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Суд, згідно з ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Таким чином, доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, тому у суду відсутні підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та п. 2, абз. 1 п. 1.6 та пп. 1.7.2 п. 1.7 додатку № 2 до рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» від 13.07.2016 року № 7/11, у зв'язку із чим у задоволенні розглядуваного адміністративного позову необхідно відмовити повністю.
Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» та ст. 87, ст. 94 КАС України, враховуючи рішення суду про відмову у задоволенні даного адміністративного позову у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати з Державного бюджету України не повертаються.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови складено 07 червня 2017 року.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 07 червня 2017 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя В.М. Олійник В.М. Олійник В.М. Олійник