Справа № 127/15151/14-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року м. Київ К/800/42070/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Шведа Е.Ю.,

суддів Горбатюка С.А.,

Мороз Л.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за

касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2015 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року

у справі № 127/15151/14-а

за позовом ОСОБА_2

до Вінницької міської ради,

третя особа: ОСОБА_3,

про визнання недійсним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Вінницької міської ради (далі - Рада), третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним та скасування рішення Ради від 27 лютого 2014 року № 1638 «Про затвердження обґрунтування, надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам та укладення договорів земельного сервітуту» у частині відмови ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 855 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року, у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_2 звернулась до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів та прийняти нове рішення - про задоволення позову. Доводи касаційної скарги мотивовані переважно тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно встановили наявність у ОСОБА_3 права користування спірною земельною ділянкою, оскільки таке у третьої особи відсутнє.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 просив залишити таку без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами установлено, що у лютому 2014 року позивач звернулась до Ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 855 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 3 Додатку 1 до рішення Вінницької міської ради від 27 лютого 2014 року № 1638 «Про затвердження обґрунтування, надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам та укладення договорів земельного сервітуту» ОСОБА_2 відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 855 кв.м. у зв'язку з тим, що земельна ділянка знаходиться у користуванні ОСОБА_3, що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2013 року та відсутністю згоди користувача на вилучення.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 27 липня 1995 року № 556 «Про впорядкування земельних ділянок в індивідуальній забудові та часткові зміни в рішенні виконкому від 21 лютого 1956 року № 4/193» ОСОБА_3 надано земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, площею 365 кв.м. в постійне користування.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 02 жовтня 1995 року № 723 «Про часткові зміни в рішенні виконкому від 27 липня 1995 року № 556 «Про впорядкування земельних ділянок в індивідуальній забудові та часткові зміни в рішенні виконкому від 21 лютого 1956 року № 4/193» ОСОБА_3 додатково надано земельну ділянку площею 365 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, в постійне користування.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року у адміністративній справі № 127/4149/13-а за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 до Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_3, про визнання нечинними та скасування рішень скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2014 року про визнання нечинними та скасування вищевказаних рішень та залишено позов без розгляду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2013 року у цивільній справі № 232/5835/12 за позовом ОСОБА_3 до управління Держземагенства у Вінницькому районі Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року та набрало законної сили, визнано недійсним Державний акт про право власності серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_2 15 лютого 2010 року, на земельну ділянку площею 0,0855 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 10 квітня 2012 року в адміністративній справі № 2-а-8/11 за позовом ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, третя особа: ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення, яке залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 квітня 2014 року і набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Вінницької міської ради № 2500 від 04 вересня 2009 року в частині передачі у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки площею 855 кв.м., що розташована за адресою: м. Вінниця, 2-й провулок Топольського, 3 (1а).

На підставі вказаних вище судових рішень суди попередніх інстанцій у цій справі встановили, що спірна земельна ділянка, щодо якої просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою позивач, перебуває у користуванні ОСОБА_3

Водночас, згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної (земельно-технічної) експертизи № 1560/1561/14-21 від 19 березня 2015 року, визначити, чи відповідає фактичний порядок користування земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_3, площею 365 кв.м, яка була надана третій особі відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницького міської ради № 556 від 27 липня 1995 року та рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 723 від 02 жовтня 1995 року у постійне користування, правовстановлюючим документам, технічній документації із землеустрою (за їх наявності) та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування та, чи мало місце порушення ОСОБА_3 меж земельної ділянки площею 365 кв.м., яка надана йому у постійне користування, не вбачається можливим через відсутність усієї документації із землеустрою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того з правомірності відмови Ради надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 855 кв.м. Крім того, суди виходили з безпідставності посилання позивача на статті 125, 126 ЗК України, згідно з якими право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки право користування земельною ділянкою у ОСОБА_3 виникло у 1995 році (відповідні рішення прийнято та виконано), тобто до набрання чинності ЗК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд касаційної інстанції погоджується зі вказаним обґрунтованим висновком судів попередніх інстанцій і виходить з такого.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_3 спірна земельна ділянка перебуває у користуванні третьої особи і ОСОБА_3 добровільно від користування нею не відмовлявся. Отже, Рада правомірно прийняла рішення від 27 лютого 2014 року № 1638 «Про затвердження обґрунтування, надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам та укладення договорів земельного сервітуту» у частині відмови ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 855 кв.м.

Водночас, суд виходить з того, що правомірність користування ОСОБА_3 спірною земельною ділянкою може бути оспорені у порядку цивільного процесуального законодавства, а не в суді адміністративної юрисдикції.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Зважаючи на викладене, доводи касаційної скарги спростовуються вище переліченими нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування рішень судів попередніх інстанцій.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: