Справа № 686/23419/16-а
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/23419/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Колієв С.А.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

01 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Сторчака В. Ю. Ватаманюка Р.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представники на підставі довіреностей

представника відповідача - ОСОБА_4, представник на підставі довіреності

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство" на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство" до Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області про визнання нечинним рішення,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство» звернулось до суду з позовом до Лісовогринівецької сільської ради про визнання нечинним з моменту прийняття рішення сільської ради в частині встановлення ставки податку за земельні ділянки, що розташовані за межами населених пунктів.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.03.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову. В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначив, про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія І-ХМ №000345 ПАТ «Хмельницькрибгосп» користується земельною ділянкою площею 322,61 га, яка розташована на території Терешовецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Рішенням Хмельницької обласної ради № 4-33/2015 від 13.08.2015 року, було вирішено утворити Лісовогринівецьку сільську обєднану територіальну громаду у складі суміжних територіальних громад сіл Лісові Гринівці, Скаржинці, Аркадіївці, Пашківці, Климашівка, Стуфчинці, Тиранівка, Терешівці, Редвинці, Печеськи, Ходаківці, Шпичинці, Гнатівці та Моломолинці з адміністративним центром у селі Лісові Гринівці Хмельницького району Хмельницької області.

Рішенням Лісовогринівецької сільської ради від 28 грудня 2015 року за №14 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території Лісовогринівецької сільської ради на 2016 рік» були встановлені місцеві податки та затверджені їх ставки та пільги:

1.Податок на майно (додаток №1), який складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (Розділ 1); транспортного податку (Розділ 2);

2.Єдиний податок (Додаток №2);

3.Плата за землю (Додаток №3)

Також вказаним рішенням затверджено місцеві збори і затверджені ставки: збір за місця для паркування транспортних засобів (додаток №4); туристичний збір (додаток №5); акцизний збір (додаток №6).

Позивач не погоджується з вказаним рішенням сільської ради в частині встановлення ставки податку за земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по області.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що рішення Лісовогринівецької сільської ради №14 від 28.12.2015 року «Про встановлення місцевих податків та зборів на території Лісовогринівецької сільської ради на 2016 рік» було прийнято у межах компетенції вказаного орану та відповідно до вимог діючого законодавства, а тому підстав для визнання його нечинним не має.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступні обставини.

Частиною 1 ст. 69 Закону України від 21.05.1997 року № 280-97/ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Таким чином, сільські ради наділені повноваженнями приймати рішення, зокрема, з питань встановлення податку на землю, керуючись при цьому вимогами Податкового кодексу України.

У відповідності до п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно з п. 277.1 ст. 277 Податкового кодексу України, ставка податку за земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, встановлюється у розмірі не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 5 Податкового кодексу України визначено порядок співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, а саме, що для регулювання відносин у сфері справлення податків і зборів застосовуються поняття, правила та положення, які встановлено Податковим кодексом України.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Порядок формування доходної частини бюджетів визначено у частині 3 статті 27 Бюджетного тексу України, зокрема встановлено, що Закони України або їх окремі положення, які вливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, правила щодо прийняття місцевими радами рішень щодо зміни розмірів податків, які справляються до бюджетів та формують їх доходну частину, що визначені податковим та бюджетним законодавством, є однаковими.

З цих правил податкового та бюджетного законодавства вбачається, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Тобто, такі правила щодо правового регулювання порядку встановлення та зміни до будь-яких елементів податків запровадженні законодавцем для забезпечення реалізації принципу стабільності, закріпленого у статті 4 Податкового кодексу України, що має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

У свою чергу, принцип стабільності можна розглядати як надані платнику податку гарантії для реалізації його економічних прав, в першу чергу передбаченого ст. 42 Конституції України права на зайняття підприємницькою діяльністю.

Цей принцип розглядається законодавцем в двох аспектах:

- по-перше, його пов'язують зі строками набуття чинності змін, внесених протягом року до основних елементів податку. Відповідні зміни можуть бути внесені не пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного року, та набувають чинності не раніше 1 січня нового бюджетного року;

- по-друге, стабільність пов'язують із незмінністю податків, зборів, податкових ставок та податкових пільг, оскільки можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

У даному випадку сільською радою при прийнятті оспорюваного рішення, порушені вимоги наведених правових норм Податкового та Бюджетного кодексів України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що Закон України від 24 грудня 2015 року №909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» (далі Закон №909-VIII), набрав чинності з 01.01.2016 року. Отже, сільською радою було передчасно прийнято рішення про встановлення місцевих податків і зборів на підставі Закону №909-VIII, оскільки останній на час прийняття рішення ще не набув чинності.

Так, пунктом 7 Перехідних положень Закону №909-VIII рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України. Також, пунктом 4 Перехідних положень вказаного Закону передбачено установити, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Втім, вказаним Законом №909-VIII не були внесені зміни до пп. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 та підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, як і не було внесено змін до ч. 3 ст. 27 Бюджетного кодексу України. Дія зазначених норм, зокрема, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України Законом №909-VIII не зупинена, а відтак відсутні підстави для незастосування цих норм у спірних правовідносинах.

Таким чином, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у наведеному вище пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення №14 від 28.12.2015 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.

Відповідач при прийнятті рішення від 28.12.2015 року № 14, що оскаржується, повинен був керуватися приписами Податкового кодексу України та Бюджетного кодексу України. Тим більше, що приписи Закону №909-VIII в частині перегляду органам місцевого самоврядування прийнятих на 2016 рік рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів мають рекомендаційний, а не імперативний характер.

Слід зазначити, що податок, являє собою інструмент владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки по своїй суті є соціальним обов'язком, від виконання якого залежить суспільний розвиток.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, оскільки можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Зокрема у справі «Щокін проти України» Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо сумісності способу, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, з принципами Конвенції та практикою Європейського суду з прав людини в світлі захисту прав, гарантованих статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд зазначив: «перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним… Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки», № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96). На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника». У цій справі Суд постановив, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, у тому числі через те, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Як зазначив Європейський суд у пункті 53 свого рішення «Суханов та Ільченко проти України», яке набуло статусу остаточного 26 вересня 2014 року, «Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «ОСОБА_5 Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов'язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

У відповідності до приписів ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» регуляторний акт це: 1) прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; 2) прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Отже, законодавчо закріплено, що регуляторним актом може визнаватися як нормативно-правовий акт, так і інший офіційно письмовий документ, який відповідає певним ознакам.

З наведених вище визначень випливає, що для визнання нормативно-правового акта регуляторним необхідно, щоб такий акт або окремі його положення були спрямовані на правове регулювання господарських відносин або адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання.

До регуляторного органу статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» віднесено ОСОБА_6 України, Президента України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, ОСОБА_6 Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадову особу будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти.

При цьому, згідно зі статтею 3 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» дія цього закону не поширюється на здійснення регуляторної діяльності, пов'язаної з прийняттям: постанов Верховної ОСОБА_6 України; актів Національного банку України, за винятком нормативно-правових актів Національного банку України, які спрямовані на виконання ним функцій, визначених пунктами 4, 6, 7, 9, 11 та 17 статті 7 Закону України «Про Національний банк України», і мають ознаки регуляторного акта; актів Рахункової палати, Центральної виборчої комісії та Національної служби посередництва і примирення; стандартів, кодексів усталеної практики, технічних умов, за винятком випадків, коли положення стандартів, кодексів усталеної практики, технічних умов, прийнятих органами державної влади та органами місцевого самоврядування, маючи у передбачених законом випадках обов'язковий характер, встановлюють вимоги до суб'єктів господарювання щодо проведення обов'язкових погоджень, аналізів, експертиз, обстежень, випробувань тощо за допомогою третіх осіб; санітарних норм, державних норм і правил у сфері містобудування, у тому числі державних будівельних норм, державних норм і правил пожежної безпеки, у тому числі загальнодержавних, міжгалузевих, галузевих нормативних актів з питань пожежної безпеки, державних міжгалузевих та галузевих нормативних актів про охорону праці, норм, правил і стандартів з ядерної та радіаційної безпеки, нормативних документів з метрології, затверджених центральними органами виконавчої влади, фармакопейних статей, Державної Фармакопеї України, технологічних регламентів виготовлення лікарського засобу, за винятком випадків, коли у положеннях зазначених документів містяться вимоги до суб'єктів господарювання щодо проведення обов'язкових погоджень, аналізів, експертиз, обстежень, випробувань тощо за допомогою третіх осіб; актів, прийнятих з питань запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного, надзвичайного стану, оголошення зони надзвичайної екологічної ситуації, а також з питань мобілізації та демобілізації; актів, що містять державну таємницю України; актів, що містять індивідуально-конкретні приписи, за винятком актів, у яких одночасно містяться нормативні та індивідуально-конкретні приписи; актів, якими доводяться до відома фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань рішення органів, які є вищестоящими по відношенню до органів, які приймають ці акти.

Вказаний вище перелік актів є вичерпним.

Таким чином, нормативно-правові акти, якими регулюються фінансові відносини, є регуляторними актами, оскільки їх положення встановлюють, змінюють та скасовують норми права, застосовуються неодноразово та розповсюджуються на невизначене коло осіб, їх положення спрямовані на правове регулювання господарських відносин.

Отже, рішення сільської ради «Про встановлення місцевих податків та зборів на території Лісовогринівецької сільської ради на 2016 рік» є регуляторним актом, який повинен прийматись відповідно до вимог та у спосіб передбачений Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Так, стаття 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» встановлює, що кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.

Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону.

У випадках, встановлених цим Законом, може здійснюватися повторне оприлюднення проекту регуляторного акта.

Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п'яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

Громадяни, суб'єкти господарювання, їх об'єднання та наукові установи, а також консультативно-дорадчі органи, що створені при органах державної влади та органах місцевого самоврядування і представляють інтереси громадян та суб'єктів господарювання, мають право подавати зауваження та пропозиції щодо оприлюднених проектів регуляторних актів, брати участь у відкритих обговореннях питань, пов'язаних з регуляторною діяльністю (ст. 6 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності»).

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов'язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє. Оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту регуляторного акта. (ст. 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності»).

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності», регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на те органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б однак з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу, проект регуляторного акту не був належним чином оприлюднений.

Аналіз зазначених норм права свідчить на користь імперативного обов'язку органу місцевого самоврядування та його виконавчого органу забезпечити повне та своєчасне оприлюднення проекту регуляторного акту, та складення аналізу для нього з метою забезпечення права зацікавлених осіб прийняти участь в його обговоренні з метою забезпечення відкритості та ефективності законодавчої роботи територіального органу влади, який виступає від імені місцевої громади. Прийняття рішення про затвердження акту без дотримання вказаної процедури є недопустимим, а регулятивні акти прийняті із порушення визначеної процедури оприлюднення їх проектів підлягають скасуванню.

Так, судом під час розгляду справи встановлено, що відповідно до відповіді Лісогринівецької сільської ради від 23.11.2016 року №1723 (а.с.8) позивача повідомлено про те, що рішення №14 від 28.12.2015 року про встановлення місцевих податків і зборів було оприлюднено на офіційному веб-сайті Лісовогринівецької сільської обєднаної територіальної громади. Судом апеляційної інстанції також досліджено веб-сайт відповідача, однак на вказаному сайті не встановлено оприлюднення проекту спірного акта.

Доказів на користь прийняття іншого плану діяльності ради з підготовки проектів регуляторних актів на 2016 рік, так само як і доказів на користь підготовки та оприлюднення проекту оскаржуваного рішення з метою його громадського обговорення відповідачем, на якого ст. 71 КАС України покладено обов'язок доведення правомірності свого рішення, не надано.

Недотримання порядку Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» зумовлює протиправність прийнятого відповідачем рішення в частині його оскарження.

Відтак, відповідачем позбавлено права фізичних, юридичних осіб та їх об'єднання подавати зауваження та пропозиції щодо проекту регуляторного акта.

Крім того, варто зазначити, що законодавством не надано повноважень відповідачу встановлювати земельний податок за земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територія громади обмежується кордоном населеного пункту, і дія рішення органу самоврядування поширюється лише на таке село, і обминає об'єкти оподаткування, що знаходяться за його межами.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що законним та обґрунтованим є рішення яке прийняте на підставі вимог Закону, та з дотриманням визначених законом процедур щодо прийняття та оприлюднення акту, лише законне та обґрунтоване рішення є таким, що підлягає виконанню особами, на яких воно розповсюджує свою дію, та таким, що не підлягає скасуванню.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову та скасування п. 3.2.1 "Плати за землю" додатку №3 до рішення Лісовогринівецької сільської ради від 28.12.2015 року №14 "Про встановлення місцевих податків та зборів на території Лісовогринівецької сільської ради на 2016 рік", яким встановлено ставки податку за земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по області, оскільки оскаржуване рішення прийнято передчасно та з порушенням вимог податкового і бюджетного законодавства, та законну про регуляторну політику.

Суд апеляційної інстанції вважає правомірним не застосування судом першої інстанції положень ст. 171 КАС України, оскільки оспорюване рішення відповідача не набуло статусу нормативно-правового акта органу місцевого самоврядування, так як останній не був офіційно оприлюднений у виданнях. А тому, суд апеляційної інстанції, виходячи з предмету спору і заявленого способу захисту, дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправним і скасування в частині рішення відповідача.

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи встановлене порушення судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів встановила підстави для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, відповідно до ст. 94 КАС України, підлягає стягненню з субєкта владних повноважень 2893,80 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство" задовольнити повністю.

2. Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство" до Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області про визнання нечинним рішення скасувати, прийняти нову постанову.

3. Адміністративний позов задовольнити повністю.

4. Визнати протиправним і скасувати п. 3.2.1 "Плати за землю" додатку №3 до рішення Лісовогринівецької сільської ради від 28.12.2015 року №14 "Про встановлення місцевих податків та зборів на території Лісовогринівецької сільської ради на 2016 рік", яким встановлено ставки податку за земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по області.

5. Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства "Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство" судовий збір у розмірі 2893 (дві тисячі вісімсот дев'яносто три) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 червня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8