Справа № 263/4349/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кір'якова Н.П.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року справа №263/4349/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 квітня 2017 року у справі № 263/4349/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про визнання причин пропуску строку поважними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2017 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про визнання причини пропуску строку звернення до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини поважними; зобовязання відповідача призначити і виплатити позивачу державну допомогу при народжені дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 2-3).

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 квітня 2017 року у справі № 263/4349/17 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано поважною причину пропуску строку для звернення ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради із заявою про призначення допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, 02 вересня 20015 року поважними. Зобовязання управління призначити і виплатити позивачу державну допомогу при народженні дитини ОСОБА_3, 02 вересня 2015 року (а.с. 29-30).

Не погодившись з судовим рішенням, Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем прострочено строк звернення до відповідача для отримання державної допомоги при народженні дитини, а такий строк не може бути поновлено, оскільки це не передбачено чинним законодавством.

Крім того, апелянтом зазначено, що втручання інших органів або посадових осіб, в тому числі суду, в діяльність управління є перебиранням на себе функцій субєкта владних повноважень.

При цьому, апелянтом зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази набуття дитиною громадянства України (а.с. 32-34).

Позивач та представник відповідача у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Явка сторін у судове засідання визнано необовязковою.

За приписами п.1 та п.2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про народження є матір'ю ОСОБА_3, яка народилась у м. Калинковичі, Гомельської області, Білорусь 02 вересня 2015 року (а.с. 5-6).

21 лютого 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила призначити їй допомогу при народженні дитини.

13 березня 2017 року Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради листом № 02вх.0966 в якому зазначено, що позивач звернулась до управління після спливу річного строку звернення за виплатою допомоги при народжені, а враховуючи відсутність можливості відновлення таких строків допомоги при народженні дитини не може бути призначеною (а.с. 7).

Спірним питанням цієї справи є правомірність відмови Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, позивач з обєктивних причин не мала змоги вчасно звернутись до відповідача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини, відтак суд визнав поважними причини пропуску строку звернення та зобовязав відповідача призначити та виплатити державну допомогу при народженні дитини.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено Законом № 2811-XII та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Стаття 10 Закону № 2811-XII встановлює, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

За приписами ч.ч. 7, 9 ст. 11 Закону № 2811-XII, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулась до відповідача після спливу встановленого законодавчо строку для звернення із заявою про призначення такої допомоги.

Щодо строків звернення до відповідача за призначенням одноразової державної допомоги при народженні дитини, суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналогічні зобовязання України передбачені і у основних міжнародно-правових актах.

Статті 9, 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання державами-учасницями, що сім`ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання.

Як встановлено судом і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача вперше, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Крім того, позивач разом із дитиною, яка народилась у Білорусії, до 31 січня 2017 року мешкала не на території України та з обєктивних причин не мала змоги на вчасне звернення до органу соціального захисту за призначенням спірної допомоги.

При цьому, в матеріалах справи містяться медичні довідки про тривалу хворобу дитини, що також унеможливило вчасне звернення до органу соціального захисту за призначенням спірної допомоги (а.с. 10-19).

Враховуючи вищевикладене, та те, що права дитини мають бути захищені позачергово, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання поважними причину пропуску строку для звернення позивача до управління соціального захисту населення із заявою про призначення допомоги при народжені дитини.

Таким чином, позивачем доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини.

При цьому, суд зазначає наступне.

Статтею 6 Закону № 2811-XII передбачено, що документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає та здійснює виплату державної допомоги, протягом 10 днів з дня звернення.

Про призначення державної допомоги чи про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і здійснює виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не приймав рішення щодо відмови у призначенні спірної допомоги, надавши позивачу відповідь, що є порушенням відповідача чинного законодавства (а.с. 7).

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 11 ст. 7 Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-III громадянином України є особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Враховуючи те, що позивач є громадянином України (що підтверджується паспортом позивача), її дитина також є її громадянином, що спростовує посилання апелянта, що можливості відновлення строку для звернення за допомогою при народженні має передувати встановлення факту оформлення набуття громадянства України дитиною.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини, та скасування рішення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання соціальної допомоги при народженні дитини.

Відповідно до приписів ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Судді Т.Г. Арабей

ОСОБА_4

ОСОБА_5