Справа № 826/58/15
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

"30" травня 2017 р. м. Київ №К/800/23826/15,

К/800/24014/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Бухтіярової І.О., Веденяпіна О.А., секретар судового засідання - Іванов Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційні скаргиДержавної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Медапаратура»
на постановуОкружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2015
та постановуКиївського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015
у справі №826/58/15
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Медапаратура»
доДержавної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2015 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Медапаратура». Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 23.09.2014 № та №.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2015 в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 23.09.2014 №. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в задоволеній частині позовних вимог, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, в поданій касаційній скарзі просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити в силі постанову суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційних скарг, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для відхилення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ООО КПО «Медапаратура» (Російська Федерація) укладено наступні контракти:

- від 09.01.2014 №02, відповідно до якого товариство з додатковою відповідальністю «Торговий дім «Медапаратура» зобов'язується поставити медичне обладнання та вироби медичного призначення, іменоване в подальшому товар та вказані в сертифікаціях, що являє собою невід'ємну частину вказаного контракту, на умовах вказаних в специфікаціях на кожну окрему поставку по «Інкотермс-2010» для ввезення на територію РФ;

- від 07.03.2014 №03, відповідно до якого ООО КПО «Медапаратура» зобов'язується поставити медичне обладнання, іменоване в подальшому товар та вказані в сертифікаціях, що являє собою невід'ємну частину вказаного контракту, на умовах вказаних в специфікаціях на кожну окрему поставку по «Інкотермс-2010» для ввезення на територію України.

17.06.2014 позивачем та ООО КПО «Медапаратура» підписано угоду про розірвання контракту від 07.03.2014 №03.

На підставі листів уповноваженого банку ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» від 04.07.2014 №5416/4/07-5-1-БТ та від 09.07.2014 №5562/4/07-5-БТ відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Товариства з додатковою відповідальністю «Торговий дім «Медапаратура» з питань дотримання вимог валютного законодавства України при розрахунках по контрактах від 09.01.2014 №02, від 07.03.2014 №03 з ООО КПО «Медапаратура», Російська Федерація.

Перевіркою встановлено порушення позивачем статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме: несвоєчасне надходження валютної виручки по експортному контракту від 09.01.2014 №02 з ООО КПО «Медапаратура», Російська Федерація в сумі 172000 дол. США на 6 днів, в сумі 333000 дол. США на 5 днів та порушення термінів розрахунків на суму 101000 дол. США на 6 днів; статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме: ненадходження валютних цінностей по імпортному контракту від 07.03.2014 №03 з ООО КПО «Медапаратура», Російська Федерація в сумі 265500 дол. США; статей 9,10 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» в частині порушення строків декларування валютних цінностей станом на 01.07.2014.

За наслідками перевірки віжповідачем складено акт від 05.09.2014 №996/26-54-22-06/31810846 та прийняті податкові повідомлення-рішення:

від 23.09.2014 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у сфері зовнішньоекономічної діяльності на суму 117297,75 грн.;

від 23.09.2014 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у сфері зовнішньоекономічної діяльності на суму 170,00 грн.

Згідно з розрахунком пені, що є додатком №4 до акту перевірки 05.09.2014 №996/26-54-22-06/31810846, відповідач нарахував товариству з додатковою відповідальністю «Торговий дім «Медапаратура» пеню за порушення розрахунків по Контракту №02 від 09.01.2014, а саме: за несвоєчасне перерахування суми у розмірі 172000,00 дол. США за період з 06.06.2014 по 11.06.2014, суми розмірі 333000,00 дол. США за період з 09.06.2014 по 23.06.2014, суми у розмірі 101000,00 дол. США за період з 27.06.2014 по 02.07.2014.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що відповідачем враховано факт подачі позову позивачем до Арбітражного суду міста Москви, що відображено в акті перевірки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що податковим органом неправомірно нарахована пеня позивачу за порушення строків розрахунків з виконання контрактів, оскільки на час спірних правовідносин постанова правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті» від 14.11.2013 №453 втратила чинність, а тому до зовнішньоекономічних розрахунків мали застосовуватись строки, визначені статтею 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», тобто 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу. А також посилаючись на те, що право на застосування санкцій передбачених статтею 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» закріплене виключно за Національним банком України та за його визначенням - за підпорядкованими йому установами, дійшов висновку про неправомірність застосування штрафних санкцій у сфері зовнішньоекономічної діяльності на суму 170,00 грн.

Апеляційний суд погодився з позицією суду першої інстанції про неправомірність застосування штрафних санкцій до позивача у сфері зовнішньоекономічної діяльності на суму 170,00 грн. Разом з тим, посилаючись на п. 1 Постанови Національного банку України від 12.05.2014 за № 270 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті», ст. 387 Господарського кодексу України, ст.ст. 7, 25, 44, 45, 56 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст.1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», розділи II та III Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дійшов висновку про порушення позивачем граничних термінів розрахунків по Контракту №02 від 09.01.2014, відповідно про правомірність нарахування пені контролюючим органом.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій щодо неправомірності застосування штрафу в сумі 170,00 грн. за порушення позивачем законодавства в сфері валютного регулювання та валютного контролю.

При вирішені цього епізоду судами правильно врахована позиція Верховного Суду України, викладена у справі № 21-904а10 від 07.02.2012, де зазначено, що єдиним повноважним органом на застосування міри відповідальності (фінансові санкції) до резидентів та нерезидентів, винних, зокрема, у здійсненні операцій з валютними цінностями без одержання генеральної/індивідуальної ліцензії, є Національний банк України. Положення Указу Президента України від 27.06.1999 №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», не підлягають застосуванню, оскільки суперечать обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України, та необґрунтовано створюють протиріччя у правовому регулюванні відносин.

Окрім того слід відзначити, що листом Державної фіскальної служби від 10.11.2014 №9929/7/99-99-10-02-02-17 з метою однакового застосування положень пункту 2 статті 16 Декрету Міністрів України від 19.02.1993 N15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» було повідомлено податкові органи про наявність такої правової позиції Верховного Суду України щодо повноважень ДФС при застосуванні санкцій, передбачених пунктом 2 статті 16 Декрету.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд України вважає висновки судів попередніх інстанцій стосовно податкового повідомлення-рішення від 23.09.2014 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у сфері зовнішньоекономічної діяльності на суму 117297,75 грн., такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Порядок розрахунків в іноземній валюті та порядок відліку законодавчо встановленого строку розрахунків регулюється Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Згідно п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Відповідно до п. 1 Постанови Правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті» від 14.11.2013 N453, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.11.2013 за N1951/24483, яка була чинною з 20.11.2013 до 17.05.2014, тобто в період експорту товару позивачем і здійснення авансових платежів, розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

Аналогічний 90 денний строк установлений п. 1 Постанови Правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті» від 12.05.2014 №270, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.05.2014 за N 496/25273, яка була чинною з 20.05.2014 до 20.08.2014, тобто в період порушення строків позивачем при виконанні контрактів.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» передбачено, що порушення резидентами, крім суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

При цьому, варто зауважити, що в розглядуваному випадку при дослідженні правомірності винесення рішення суб'єктом владних повноважень первісне значення має наявність чи відсутність фактів порушення суб'єктом господарювання вимог законодавства, зазначених в акті перевірки, у зв'язку з чим не зазначення в ньому, на додаток до загальної норми, спеціальної норми податковою інспекцією не може бути єдиною та безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, в якому, в свою чергу, зазначено Постанову Правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті» від 14.11.2013 N453, яка була чинною в період експорту товару позивачем та від дати якого починає перебіг 90 денний термін розрахунків.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за порушення резидентами 90-денного строку розрахунків податковим органом правомірно нарахована пеня.

Між тим, як вбачається з судових рішень судів попередніх інстанцій, судами було встановлено, що відповідачем враховано факт подачі позову позивачем до Арбітражного суду міста Москви, що було враховано під час перевірки і відображено в акті перевірки державної податкової інспекції в Оболонському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 05.09.2014 №996/26-54-22-06/31810846.

В той же час, наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що податковий орган, обраховуючи пеню, пов'язав момент зупинення нарахування пені з фактом прийняття судом позовної заяви до провадження, а не з моментом її реєстрації в суді або направлення до суду.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» передбачено, що у разі прийняття до розгляду судом, Міжнародним комерційним арбітражним судом чи Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується.

А в силу положень частини 4 статті 4 цього Закону, в разі прийняття судом рішення про задоволення позову пеня за порушення термінів, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, не сплачується з дати прийняття позову до розгляду судом.

Отже, поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишено те, що дата звернення резидентом-позивачем із позовом до арбітражного суду міста Москви про стягнення з нерезидента заборгованості за контрактом або дата відправлення позову поштою є датою прийняття позовної заяви судом (а не з дати прийняття до провадження), внаслідок чого зупиняється нарахування пені за порушення строків здійснення розрахунків у іноземній валюті, встановлених статтями 1,2 Закону «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», і пеня за їх порушення не сплачується.

Даний висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 07.02.2011 у справі № 21-63а10, в якій також зазначено: «Згідно з підпунктом 5.1 пункту "б" розділу ІV "Арбітражне провадження" Регламенту МКАС при ТППУ провадження у справі порушується поданням належно оформленої позовної заяви до Арбітражного суду. Днем подання позову до Арбітражного суду вважається день його вручення Арбітражному суду, в разі відправлення поштою дата штемпеля на конверті поштового відомства місця відправлення».

Наведене дає підстави стверджувати про неповноту встановлення судами всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вказані обставини залишилися поза межами дослідження судів, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків з приводу законності податкового повідомлення-рішення від 23.09.2014 №.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, що входять до предмета доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи стосовно податкового повідомлення-рішення від 23.09.2014 №, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню в цій частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Насамкінець Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне відзначити, що доводи податкового органу у касаційній скарзі про неправомірність стягнення з нього судових витрат шляхом безспірного списання коштів з рахунку ДПІ спростовуються змістом оскаржуваних постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2015 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015, в яких питання розподілу судових витрат не вирішувалось взагалі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Медапаратура» задовольнити частково.

2. Постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2015 та Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 скасувати в частині вирішення позовної вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення від 23.09.2014 № та в цій частині направити справу на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

3. В решті постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015, а також постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2015 в частині, в якій задоволено позовні вимоги - залишити без змін.

4. Ухвала в частині залишення без змін постанов Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 та Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2015 набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

5. Ухвала в частині направлення справи на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді І.О.Бухтіярова
О.А.Веденяпін