Справа № 810/1294/17
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2017-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року № 810/1294/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві справу за адміністративним позовом гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 до Управління державної міграційної служби України у Київській області про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Гр. ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної міграційної служби України в Київській області та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправними дії Управління державної міграційної служби України в Київській області щодо відмови в обміні посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та складання висновку від 01.03.2017 про розгляд матеріалів щодо оформлення йому посвідки на постійне проживання в Україні;

- зобов'язати Управління державної міграційної служби України в Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відсутні підстави для скасування посвідки на постійне проживання, оскільки відповідачем у висновку не зазначено, яким саме Законом України передбачений той випадок, який є підставою для скасування посвідки відповідно до Закону України "Про імміграцію", а позивач не може нести відповідальність за порушення порядку видачі посвідки на постійне проживання, допущені самим органом міграційної служби.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що під час вирішення питання про обмін посвідки на постійне проживання було встановлено, що позивач не мав підстав для отримання посвідки на постійне проживання.

Сторони надали суду заяви, в яких просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності.

На підставі ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у зв'язку з наступним.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Соціалістичної Республіки В'єтнам.

Як слідує з матеріалів перевірки, позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні без надання йому дозволу на імміграцію за нотаріально засвідченою заявою батьків на підставі того, що його батько, громадянин СРВ ОСОБА_2, був документований посвідкою на постійне проживання КВ № 7436/47471 від 12.06.2003, до якої було внесено відомості про неповнолітнього ОСОБА_2.

Разом з тим, відповідачем було проведено перевірку обставин видачі позивачу тимчасової посвідки на постійне проживання в України, за результатом якої головним спеціалістом Управління ДМС України в Київській області ОСОБА_4 складений висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 01.03.2017 був затверджений начальником Управління ДМС України в Київській області ОСОБА_5

У висновку зазначено, що батько позивача громадянин СРВ ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, 11.06.2003 року звернувся до Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув у 1988 році в СРСР з метою працевлаштування і працював на Волжському трубному заводі та залишився проживати в Україні після звільнення з роботи (довідка від 06.06.2003 №607).

За результатами розгляду вказаного клопотання Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення щодо документування громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до вказаної законодавчої норми такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1988 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Тобто, з відповідною заявою необхідно було звернутись до 7 лютого 2002 року.

Відповідно до п. 1 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Згідно інформації яка міститися на офіційному порталі Верховної Ради України, Закону України «Про імміграцію» 07.07.2001 року був опублікований в 119 виданні Урядового кур'єра. Отже, 07.08.2001 Закону України «Про імміграцію» набрав законної сили. Тобто, граничним терміном звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання в Україні є 8 лютого 2002 року, адже після спливу вказаного шестимісячного терміну відділи ГІРФО ГУ(У) МВС України не мали законних підстав для надання посвідки на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», іноземцям, які звернулись після 08.02.2002 року.

Таким чином, на момент звернення, а саме 26.06.2003 року, законодавством України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону, а вказаний іноземець не мав підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання. У зв'язку з цим оформлена громадянину СРВ ОСОБА_2 12 червня 2003 посвідка НОМЕР_1 підлягає визнанню недійсною та вилученню відповідно до вимог пункту 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 № 681, Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 року за № 1335/23867 (зі змінами) наказом Голови ДМС визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Мати позивача, громадянка СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, отримала дозвіл на імміграцію як дружина іммігранта ОСОБА_2 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону. Оскільки посвідка, оформлена чоловіку всупереч вимогам законодавства, то наданий дозвіл ОСОБА_2 підлягає скасуванню.

Враховуючи, що посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 оформлена неповнолітньому громадянину СРВ ОСОБА_2 за нотаріально засвідченою заявою батьків, яким були оформлені посвідки на постійне проживання з порушенням вимог Закону, прийняте рішення щодо її оформлення підлягає скасуванню, а посвідка - визнанню не дійсною та вилученню.

Не погоджуючись з даним висновком щодо скасування йому посвідки на постійне місце проживання в Україні, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Суд зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію".

Так, відповідно до ст. 1 вищенаведеного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У той же час, відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Судом встановлено, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні Відділ ГІРФО ГУ МВС України в Київській області керувався пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", тобто, проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

У той же час, нормами вказаного Закону відповідач обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Вказаний висновок відповідача мотивований тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію", оскільки дана посвідка видавалася неповнолітньому громадянину СРВ ОСОБА_2 за нотаріально засвідченою заявою батьків, яким були оформлені посвідки на постійне проживання з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію".

При цьому, чинним законодавством України з питань імміграції такої підстави як скасування вже виданого дозволу на міграцію (оформленої посвідки на постійне проживання) у зв'язку зі скасуванням посвідки на постійне проживання батькам позивача Законом України "Про імміграцію" не передбачено.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держкомкордон.

З матеріалів справи слідує, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював, що не спростовано відповідачем.

Також при розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні суд вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.

Так, відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах, користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, суд дійшов висновку, що спірне рішення УДМС України в Київській області щодо скасування позивачу посвідки на постійне проживання, оформлене висновком від 01.03.2017, є незаконним та підлягає скасуванню, в зв'язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порушення хоча б одного із зазначених у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріїв оцінки дії або бездіяльності суб'єкта владних повноважень є підставою для визнання їх протиправними.

Таким чином, враховуючи принципи добросовісності, розумності та дотримання балансу між несприятливими наслідками для прав та свобод особи і цілями, на досягнення яких спрямоване таке рішення, відповідачем оскаржуване рішення прийнято без урахування, та без дотримання обґрунтованості, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призвело до порушення прав позивача.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивач не звертався до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат, вони стягненню на його користь не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 11, 14, 69-71, 86, 97, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління державної міграційної служби України в Київській області щодо відмови в обміні посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та складання висновку від 01.03.2017 про розгляд матеріалів щодо оформлення йому посвідки на постійне проживання в Україні.

Зобов'язати Управління державної міграційної служби України в Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лапій С.М.