Справа № 754/4745/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 754/4745/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Клочко І.В.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора патрульної поліції 7 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Пільганчука Віталія Миколайовича, Державної казначейської служби України, державного підприємства МВС України «Розвиток» про визнання протиправною та скасування постанови, визнання неправомірними дій та бездіяльності, стягнення майнової шкоди (збитків), -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до інспектора патрульної поліції 7 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Пільганчука Віталія Миколайовича (далі - Відповідач-1, Інспектор поліції), Державної казначейської служби України (далі - Відповідач-2, ДКС України), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову Інспектора поліції від 02.04.2016 року у справі про притягнення до адміністративної відповідності ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 126 КпАП України в частині накладення адміністративного стягнення у виді штрафу;

- визнати неправомірними дії Інспектора поліції в частині тимчасового затримання транспортного засобу марки Toyota, модель Camry, реєстраційний номер НОМЕР_1, шляхом його доставляння евакуатором для зберігання на спеціальний майданчик;

- визнати неправомірною бездіяльність Інспектора поліції в частині невжиття заходів щодо повернення транспортного засобу марки Toyota, модель Camry, реєстраційний номер НОМЕР_1, до місця постійної дислокації;

- визнати неправомірними дії Відповідача-1 в частині перешкоджання уповноваженою Позивачем особою, яка має посвідчення водія відповідної категорії та могла бути допущена до керування транспортним засобом марки Toyota, модель Camry, реєстраційний номер НОМЕР_1, у зв'язку з відстороненням Позивача від керування цим транспортним засобом;

- стягнути з Держави Україна в особі Державного казначейства України майнову шкоду (збитки) у розмірі 1 272,00 грн., яка включає у себе витрати на оплату евакуатора (транспортування), зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику;

- стягнути з державного підприємства МВС України «Розвиток» майнову шкоду (збитки) у розмірі 1 272,00 грн., яка включає у себе витрати на оплату евакуатора (транспортування), зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.05.2016 року залучено державне підприємство МВС України «Розвиток» в якості третього відповідача (далі - Відповідач-3, ДП «Розвиток»).

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у Відповідача були правові підстави для складання оскаржуваної постанови про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності, оскільки матеріалами справи не спростовується факт керування останнім транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що спричинило постановлення помилкового рішення. Наголошує на неврахуванні судом порушення Відповідачем-1 порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення. Крім того, вказує, що при розгляді справи Апелянта не було ознайомлено з правами та обов'язками, передбаченими Конституцією України та ст. 268 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Наголошує на безпідставності затримання належного Позивачу транспортного засобу, що було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за їх відсутності у відкритому судовому засіданні без фіксування останнього за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати в частині, в іншій - змінити, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Інспектором поліції 02.04.2016 року було складено постанову серії ПСЗ №024281 у справі про адміністративне правопорушення (а.с. 81) (далі - оскаржувана постанова), якою до Позивача за непред'явлення до перевірки посвідчення водія відповідної категорії застосовано передбачене ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що 02.04.2016 року о 00:05 у м. Києві по вул. Белицька, 15, ОСОБА_2 керував транспортним засобом Toyota Camry, номерний знак НОМЕР_1, та перед початком руху не показав сигнал показника повороту, при цьому не пред'явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 02.04.2016 року о 01:52 Інспектором поліції складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу - Toyota Camry, номерний знак НОМЕР_1, шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку у м. Києві по вул. Червоногвардійська, 20Б (а.с. 9). При цьому у даному акті зазначено, що тимчасове затримання транспортного засобу здійснено відповідно до ст. ст. 130 та 126 КУпАП у зв'язку з відсутністю у власника (особи, що керувала даним транспортним засобом) посвідчення водія та реєстраційного документу на вказаний транспортний засіб.

04.04.2016 року Позивач звернувся до начальника Департаменту патрульної поліції зі зверненням про повернення тимчасово затриманого транспортного засобу з підстав незаконності такого затримання (а.с. 40-41). Крім того, у цей же день ОСОБА_2 було сплачено на рахунок ДП «Розвиток» кошти у розмірі 1 262,00 грн. (у тому числі 840,00 грн. за транспортування транспортного засобу та 432,00 грн. за його зберігання) (а.с. 10).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 126, 251, 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року №1395 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого у неавтоматичному режимі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Відповідачем як суб'єктом владних повноважень було доведено факт порушення Позивачем ч. 1 ст. 126 КУпАП, у зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов'язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб'єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З матеріалів справи, зокрема зі змісту відеозапису, що міститься на CD диску №1028 (02.04.2016 року 00 год. 03 хв.), вбачається, що Позивач на вимогу Інспектора поліції відмовився пред'явити посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб. Аналогічне випливає зі змісту позовної заяви.

Згідно ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках: 1) якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи; 2) якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; 3) якщо особа перебуває на території чи об'єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю; 4) якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо; 5) якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події; 6) якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об'єктом вчинення правопорушення.

З урахуванням наведеного, твердження Апелянта про те, що, пред'явивши документи одному поліцейському, останній не був зобов'язаний пред'являти їх іншому, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, статті 126 Кодексу.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач, керуючи транспортним засобом Toyota Camry, АА7399ВІ, на вимогу поліцейського не пред'явив посвідчення водія відповідної категорії, що підтверджується, зокрема, відеозаписом з нагрудної камери поліцейського №1028. У зв'язку з наведеним судова колегія приходить до висновку, що, зважаючи на підтвердження матеріалами справи факту порушення Позивачем ч. 1 ст. 126 КпАП України, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові, підстави для її скасування відсутні, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 2 ст. 258 КпАП України протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У частинах 4, 5 ст. 258 КпАП України закріплено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 року №5-рп/2015, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Відтак посилання Апелянта на необхідність складання протоколу про адміністративне правопорушення та неможливості розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення є безпідставним та не відповідає нормам процесуального права.

Твердження Позивача про порушення Відповідачем ст. 268 КпАП України при складанні постанови від 02.04.2016 року судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як було встановлено раніше, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт вчинення Апелянтом адміністративного правопорушення. Крім того, жодних клопотань чи заперечень до оскаржуваної постанови ні під час, ні після її винесення ОСОБА_2 не заявлялось та не висувалось.

Надаючи оцінку правову оцінку доводам Апелянта про незаконність дій Відповідача-1 щодо тимчасового затримання транспортного засобу та невжиття ним заходів до повернення автомобіля до місця дислокації, які залишилися поза увагою Деснянського районного суду м. Києва, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 265-2 КпАП України у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені, зокрема, статтею 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Після тимчасового затримання транспортного засобу працівник відповідного уповноваженого підрозділу Національної поліції зобов'язаний надати особі можливість повідомити про тимчасове затримання транспортного засобу та своє місцезнаходження іншу особу за власним вибором і вжити заходів щодо повернення автомобіля до місця постійної дислокації, а також забороняє експлуатацію транспортного засобу до усунення несправностей, виявлених у процесі його огляду, або до демонтажу спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв.

У разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик.

Транспортний засіб може бути тимчасово затриманий на строк до вирішення справи про адміністративне правопорушення, але не більше трьох днів з моменту такого затримання.

Після закінчення триденного строку тимчасового затримання транспортного засобу особа має право звернутися за отриманням тимчасово затриманого транспортного засобу. Таке звернення особи є обов'язковим для його виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення.

За подання такого звернення та повернення особі тимчасово затриманого транспортного засобу не може стягуватися плата.

Порядок тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках та стоянках визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 затвердженого постановою КМ України від 17.12.2008 року №1102 Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках (далі - Порядок №1102) тимчасове затримання транспортного засобу поліцейським проводиться у випадках, передбачених статтею 265-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення, зокрема у разі, коли неможливо усунути причину затримання на місці виявлення адміністративного правопорушення, і передбачає примусове припинення використання такого транспортного засобу шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв або доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку, якщо транспортний засіб створює значні перешкоди дорожньому руху.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставлення його на спеціальний майданчик чи стоянку можливе у випадках наявності підстав вважати, що водій скоїв правопорушення, передбачене ст. ст. 126, 130 КпАП України за умови створення транспортним засобом суттєвих перешкод дорожньому руху.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту стоп-кадрів відеозапису (а.с. 37-38), автомобіль Toyota Camry, НОМЕР_1, перебуває на проїжджій частині, у зв'язку з чим, судова колегія приходить до висновку про наявність у Відповідача-1 достатніх підстав для прийняття рішення про тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставлення його на спеціальний майданчик чи стоянку.

Згідно п. 4 Порядку №1102 для доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку поліцейський викликає евакуатор через чергового відповідного територіального органу Національної поліції.

Після прибуття евакуатора поліцейський у присутності двох свідків і представника підприємства, установи або організації, яким належить евакуатор, складає акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу із зазначенням: дати, часу, місця порушення і підстави для тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку; посади, місця роботи, прізвища, імені та по батькові особи, яка приймає рішення про тимчасове затримання і доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку; типу, марки, державного реєстраційного номера, переліку візуальних недоліків та пошкоджень транспортного засобу, що тимчасово затримується і доставляється на спеціальний майданчик чи стоянку; найменування, місцезнаходження та номера телефону підприємства, установи або організації, які доставляють транспортний засіб на спеціальний майданчик чи стоянку, державного реєстраційного номера евакуатора; адреси місця зберігання транспортного засобу; посади, прізвища, імені та по батькові особи, яка виконує роботи з доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку.

Зазначений акт підписують присутні під час його складання особи: особа, яка прийняла рішення про тимчасове затримання транспортного засобу, особа, що виконує роботи з доставлення такого засобу на спеціальний майданчик чи стоянку, два свідки, а також водій і страховий комісар у разі їх присутності.

До акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу за можливості додається фотографія транспортного засобу, що підлягає тимчасовому затриманню, і перелік речей, які перебувають у ньому.

У разі коли водій, що вчинив правопорушення, присутній під час тимчасового затримання транспортного засобу і порушення неможливо усунути на місці в максимально короткий строк, поліцейський оформляє протокол про адміністративне правопорушення. У протоколі робиться відповідний запис про тимчасове затримання транспортного засобу із зазначенням інформації про складення акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, що долучається до протоколу, а у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складення протоколу.

Якщо правопорушення може бути усунуте водієм у максимально короткий строк, поліцейський не проводить тимчасове затримання транспортного засобу і оформляє протокол про адміністративне правопорушення, а у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складення протоколу. При цьому акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, якщо його вже складено, долучається до рапорту поліцейського про факт появи водія на місці правопорушення в момент виконання робіт із завантаження транспортного засобу.

Тобто, виключно у випадку, якщо порушення може бути усунуто водієм у максимально короткий строк, поліцейський не проводить тимчасове затримання. Разом з тим, оскільки вчинення даних дій водієм вчинено не було, а щодо останнього складено постанову від 02.04.2016 року серії ПСЗ №024281 у справі про адміністративне правопорушення, якою притягнуто Позивача до відповідальності за ч. 1 ст. 126 КпАП України, судова колегія вважає обґрунтованим прийняте Інспектором поліції рішення про тимчасове затримання транспортного засобу.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання неправомірними дії Інспектора поліції в частині тимчасового затримання транспортного засобу шляхом його доставляння евакуатором для зберігання на спеціальний майданчик та у частині перешкоджання уповноваженою Позивачем особою, яка має посвідчення водія відповідної категорії та могла бути допущена до керування транспортним засобом.

Відповідно до п. 8 Порядку №1102 про місце зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу поліцейський повідомляє водієві під час складання протоколу про адміністративне правопорушення або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення, а в разі його відсутності - до чергової частини територіального органу Національної поліції. Про тимчасове затримання транспортного засобу боржника поліцейський повідомляє державному виконавцю протягом трьох діб.

Згідно п. 10 Порядку №1102 транспортний засіб може бути тимчасово затриманий на строк до вирішення справи про адміністративне правопорушення, але не більш як на три дні з дати такого затримання.

Строк затримання транспортного засобу обчислюється з моменту винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення, складення протоколу про адміністративне правопорушення або акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, а строк зберігання - з моменту доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку.

Приписи п. 12 Порядку №1102 визначають, що повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред'явлення відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення або протоколу про адміністративне правопорушення у разі їх складення.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставним посилання Апелянта на неправомірну бездіяльність Інспектора поліції в частині невжиття заходів щодо повернення транспортного засобу до місця постійної дислокації, оскільки, як було встановлено раніше, тимчасове затримання транспортного засобу було правомірним, а Відповідачем-1 повідомлено Позивача про місцезнаходження спеціального майданчику. При цьому ОСОБА_2 не зазначено, які заходи Інспектор поліції повинен був здійснити з метою повернення транспортного засобу на місце дислокації.

Крім того, зважаючи на встановлену вище правомірність тимчасового затримання транспортного засобу, яким керував Позивач, підстави для відшкодування шкоди останньому, пов'язаною з транспортуванням та зберіганням транспортного засобу на спеціальному майданчику, відсутні.

Поряд з цим, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за виключенням спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

При цьому в силу п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З наведеного випливає, що обов'язковим елементом публічно-правового спору є наявність хоча б в однієї зі сторін ознак суб'єкта владних повноважень, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства.

Разом з тим, матеріали справи не свідчать, що ДП «Розвиток», будучи суб'єктом господарювання, здійснює владні управлінські функції по відношенню до Позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних відносин, розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що позов про відшкодування шкоди з ДП «Розвиток» є формою цивільно-правового захисту прав, у зв'язку з чим дані вимоги належить розглядати у порядку цивільного судочинства, що не було враховано судом першої інстанції.

З урахуванням наведеного позовні вимоги до Відповідача-3 не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, що має своїм наслідком скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині із постановленням ухвали про закриття провадження у справі.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а також вирішив не всі позовні вимоги.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: змінити постанову суду; скасувати постанову суду і закрити провадження у справі.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Приписи ч. 1 ст. 203 КАС України визначають, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 157 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 157 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи, а також вирішено не всі позовні вимоги, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, постанови суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у справі в одній частині та зміні в іншій.

Керуючись ст.ст. 41, 157, 160, 195, 198, 201, 203, 205, 206, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року в частині позовних вимог до державного підприємства МВС України «Розвиток» - скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог до державного підприємства МВС України «Розвиток» - закрити.

Роз'яснити, що такі позовні вимоги підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

В іншій частині постанову Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора патрульної поліції 7 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Пільганчука Віталія Миколайовича, Державної казначейської служби України, державного підприємства МВС України «Розвиток» про визнання протиправною та скасування постанови, визнання неправомірними дій та бездіяльності, стягнення майнової шкоди (збитків) - змінити, зазначивши, що підстави для відмови у задоволенні позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.