Справа № 502/2008/16-а
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 502/2008/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Ібадова Н.П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кілійського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Кілійському районі Одеської області про визнання протиправною відмову у поновленні виплати раніше призначеної пенсії, про зобовязання відновити виплату пенсії, проведення перерахунків, передбачених законом, -

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до управління Пенсійного фонду України в Кілійському районі Одеської області в якому просила суд визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у поновлені виплати раніше призначеної пенсії; зобовязати відповідача поновити виплату пенсії починаючи з квітня 2011 року, з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Постановою від 04 жовтня 2016 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Кілійський районний суд Одеської області частково задовольнив адміністративний позов:

- визнав неправомірною відмову відповідача щодо поновлення та виплати раніше призначеної пенсії позивачу;

- зобовязав відповідача поновити позивачу, виплату раніше призначеної пенсії, але не більш ніж за три роки до дня звернення із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, 26.07.2016 року, до УПФУ у Кілійському районі Одеської області, із відповідною індексацією розмірі пенсії.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі визнати дії відповідача щодо відмови у відновлені виплати раніше призначеної пенсії неправомірними, з одночасним зобовязанням відповідача поновити виплату пенсії позивачу, починаючи з 07 жовтня 2009 року, з урахуванням усіх перерахунків та індексацій пенсії, відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив помилкове застосування норм матеріального права в частині визначення періоду за який має бути відновлена та виплачена пенсія позивачу, оскільки до спірних правовідносин не можуть бути застосовані приписи ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», адже позивач не отримувала пенсію не з власної вини, а з вини пенсійного органу, якій, за наявності Рішення Конституційного Суду України № 1-23/2009 від 07.10.2009 року, у квітні 2011 року припинив виплату позивачу пенсії, внаслідок виїзду позивача до США на постійне проживання.

Також апелянт послався на рішення ЄСПЛ «Пічкур проти України», на постанову Верховного Суду України від 12.05.2015 р. по справі № 21-180а15, відповідно до яких порушене конституційне право особи на пенсію має бути відновлене з дня набрання законної сили Рішенням КСУ № 25-рп/2009.

Управління Пенсійного фонду України в Кілійському районі Одеської області письмових заперечень на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надало.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що 14 листопада 1983 року прийнята заява ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, яку позивач отримувала до 31 липня 2011 року, до виїзду на постійне місце проживання до США.

Також суд першої інстанції встановив, що 26 липня 2016 року уповноваженим представником позивача до пенсійного органу, засобами поштового звязку, була подана заява про відновлення виплати пенсії(а.с. 5-6), яка була розглянута відповідача. Листом від 11.08.2016 року представнику позивача повідомлено про необхідність особисто подати заяву та всі документи в оригіналах та копіях. Одночасно представнику позивача було розяснено право на звернення до суду.

Суд першої інстанції встановив, що підставою для припинення виплати позивачу пенсії за віком є той факт, що позивач виїхала з України на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки..

З посиланням на приписи ч. 1 ст. 46, ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність припинення виплати пенсії позивача та про необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом зобовязання відновити виплату пенсії , не більш ніж за три роки до дня звернення із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, 26.07.2016 року, із відповідною індексацією розміру пенсії.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 жовтня 1981 року отримувала пенсію за віком (а.с. 14), виплата якою припинена з 31 липня 2011 року (а.с. 48), у звязку з виїздом на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки з 01 листопада 2010 року (а.с. 47).

26 липня 2016 року уповноважений представник ОСОБА_1, засобами поштового звязку, подав заяву до управління Пенсійного фонду України в Кілійському районі Одеської області, в якій просив поновити виплату раніше призначеної пенсії, з квітня 2011 року, з проведенням всіх необхідних індексацій та за весь період, відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне с рахування» (а.с. 5-14).

Зазначена заява з додатками, отримана управлінням Пенсійного фонду України в Кілійському районі Одеської області 30 липня 2016 року (а.с. 6 - зворот).

За наслідками розгляду заяви від 26 липня 2016 року, управління Пенсійного фонду України в Кілійському районі Одеської області 11 серпня 2016 року надало відповідь, в якій розяснило представнику позивача необхідність подання відповідної заяви та документів в оригіналі та в копіях особисто, а не засобами поштового звязку (а.с. 15).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 цього Закону України № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача при припиненні виплати позивачу пенсії за віком з 31 липня 2011 року.

При цьому апеляційний суд зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки ця норма стосується вже нарахованих сум пенсії, але не отриманих пенсіонером, в той час як в справі, яка переглядається апеляційним судом предметом спору є відновлення виплати пенсії.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові цього суду від 12 травня 2015 року у справі № 21-180а15, апеляційний суд зазначає, що поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень закону, які Рішенням КСУ № 25-рп/2009 визнані неконституційними, має відбутись з часу з якого виплата пенсії була зупинена, тобто з 01 серпня 2011 року.

За таких обставин, вимоги адміністративного позову щодо відновлення виплати пенсії з квітня 2011 року, та вимоги апеляційної скарги щодо відновлення виплати пенсії з 07 жовтня 2009 року, мають бути залишені без задоволення, а оскаржена постанова змінена в частині визначення часу з якого має бути поновлена виплата пенсії позивачу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального права, що призвело до помилкового визначення часу з якого мають бути відновлені порушені права позивача, у звязку з чим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, апеляційна скарга позивача має бути задоволена частково, а оскаржена постанова змінена.

Відповідно до ст. 94 КАС України, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 69-71, ст. 195, п. 2 ч. 1 ст. 197, п. 2 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 201, ст. ст. 207, 211, 212, 244-2, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Кілійського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року змінити в резолютивній частині, виклавши абзац третій в наступній редакції:

«Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Кілійському районі Одеської області поновити з 01 серпня 2011 року ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) виплату пенсії, з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

В іншій частині постанову Кілійського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець