Справа № 22-а-10681/08
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2011-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2011 р.Справа № 22-а-10681/08

Категорія:8.1Головуючий в 1 інстанції: Гура А.І.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого судді Коваля М.П.

суддів Потапчука В.О.

ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області на постанову Кодимського районного суду Одеської області від 06 жовтня 2008 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області, Державної податкової адміністрації України про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до Балтської МДПІ Одеської області, ДПА України про визнання дій неправомірними та зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Постановою Кодимського районного суду Одеської області від 06 жовтня 2008 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірною відмову відповідачів внести до свідоцтва про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відомості щодо індивідуального ідентифікаційного номера фізичної особи платника податків та інших обовязкових платежів. Звільнено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від присвоєного йому індивідуального ідентифікаційного номеру фізичної особи платника податків та інших обовязкових платежів. Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 право здійснювати податковий облік за раніше встановленими формами обліку без застосування індивідуального ідентифікаційного номера (коду) фізичної особи платника податків та інших обовязкових платежів. Зобовязано відповідачів вилучити з Державного реєстру фізичних осіб платників податків та інших обовязкових платежів відомості про індивідуальний ідентифікаційний номер (код) фізичної особи платника податків та інших обовязкових платежів ОСОБА_3 та інші відомості про нього. Зобовязано відповідачів зробити у свідоцтві про народження ОСОБА_3 серії І-ЖД № 007329, виданого 16 грудня 1994 року Слобідською селищною радою Кодимського району Одеської області відмітку такого змісту: «ОСОБА_4 право здійснювати будь-які платежі без індивідуального ідентифікаційного номера фізичної особи платника податків та інших обовязкових платежів», завіривши цю відмітку підписом відповідальної особи і гербовою печаткою Балтської МДПІ Одеської області, ДПА України. Зобовязано Балтську МДПІ Одеської області, ДПА України зберегти за ОСОБА_3 раніше встановлену форму обліку платника податків та інших обовязкових платежів без застосування індивідуального ідентифікаційного номера (коду) фізичної особи платника податків та інших обовязкових платежів. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Балтська міжрайонна державна податкова інспекція Одеської області на вищезазначену постанову подала апеляційну скаргу, в якій вказується що постанова Кодимського районного суду Одеської області від 06 жовтня 2008 року винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також судом не доведені обставини, що мають значення для справи, не повно з'ясовані обставини справи.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце судового розгляду справи були сповіщені належним чином: ОСОБА_2, Балтська МДПІ Одеської області, ДПА України повідомлені виключними засобами звязку, на підставі ст. 38 КАС України, згідно телефонограм (а.с.103, 104), сторони до суду не прибули та причини неявки не повідомили, але в матеріалах справи міститься заява Балтської МДПІ про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с.96).

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів, з огляду на зазначене, а також враховуючи те що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, - дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи вірність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга залишається без задоволення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 не досяг віку повноліття, але є учасником публічно-правових відносин, стороною в яких є орган державної влади при здійсненні ним управлінських функцій по сплаті громадянами України податків та інших обов'язкових платежів, тому він має право особисто, або через своїх представників звернутися до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів. ОСОБА_3 є членом церковної громади Свято-Успенської православної церкви Московської патріархії, розташованої в смт. Слобідка, Кодимського району Одеської області. Через свої релігійні переконання позивач відмовився від прийняття індивідуального ідентифікаційного коду для здійснення обов'язкових платежів, встановлених державою. Про відмову від прийняття коду позивач письмово повідомив Балтську МДПІ 17.03.2008 року, що підтверджується копією доданих до справи заяви зі штампом відповідача про їх прийняття (а.с.10).

Відповідно до вимог ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Виходячи з положень зазначених вище законів, Кодексу, з контексту Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, у тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Колегія суддів, з огляду на специфіку виниклих правовідносин та враховуючи предмет спору, - вважає за необхідне, для вирішення спірного питання застосувати відповідні норми законодавства, які були чинні на момент виникнення спору.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»від 04.12.1990 року на податкові інспекції, в тому числі міжрайонні, покладені функції по контролю за дотриманням законодавства про податки та інші обов'язкові платежі, а також забезпечення обліку платників податку, правильність їх нарахування та своєчасність надходження, а також реєстрація осіб - платників податків та інших платежів.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державний реєстр фізичних осіб платників податків та інших обов'язкових платежів», від 22.12.1994 року із змінами, внесеними Законом України від 16.07.1999 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів», для осіб, які через свої релігійні, або інші переконання відмовляються від прийняття індивідуального ідентифікаційного номеру та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи, за ними зберігаються раніше встановлені форми обліку платників податків та інших обов'язкових платежів. У паспортах зазначених осіб робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номеру.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказаним законом передбачено, що платники податків мають право в рамках діючого законодавства виконати свій конституційний обов'язок і сплатити податок без присвоєння ідентифікаційного номеру, обравши альтернативну форму обліку, а тому відмова ДПІ внести запис про це в паспорта позивачів та засвідчити їх підписом відповідної посадової особи та гербовою печаткою є незаконною.

Колегія суддів вважає, що посилання апелянта на те, що такі відмітки в паспортах позивачів повинні робити органи внутрішніх справ суд вважає безпідставними, оскільки згідно ч. 8 ст. 5 Закону України «Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обовязкових платежів»всі зміни та уточнення щодо даних, занесених до Державного реєстру повинні вносити державні податкові інспекції за місцем постійного проживання платників податків і інших обов'язкових платежів.

Відповідно до «Положення про паспорт громадянина України», затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року з послідуючими змінами, служба громадянства, реєстрації та імміграції фізичних осіб органів внутрішніх справ, має право внести відмітки, передбачені у п. 6. Внесення будь - яких записів на сторінках паспортів 7, 8, 9, призначених для особливих відміток цією службою Положенням не передбачено.

Посилання апелянта на те, що такі відмітки в паспортах віруючих громадян повинні вчиняться органами внутрішніх справ згідно спільних наказів ДПІ України та МВС України «Про затвердження порядку унесення відміток до паспортів громадян України щодо ідентифікаційного номеру фізичної особи - платника податків та інших обовязкових платежів»від 19.10.2004 року №602 та «Про зміну до Порядку унесення відмітки до паспорта громадянина України»№386 від 06.07.2006 року, колегія судів вважає неправомірним, оскільки зазначені накази є підзаконними нормативними актами, які до того ж протирічать Закону України «Про державний реєстр фізичних осіб

платників податків та інших обов'язкових платежів»від 22.12.1994 року з послідуючими змінами та доповненнями, тому до даних правовідносин слід застосувати положення Закону, що має вищу юридичну силу.

Також апелянт посилається на те, що вносити до свідоцтва про народження записи заборонено на підставі п. 8 Постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України, про свідоцтво про народження та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон».

Але колегія суддів не погоджується з даним висновком відповідача, оскільки Закон України «Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів»і є тим законодавчим актом, який дозволяє внесення вищезазначеного запису до свідоцтва про народження дитини.

Відповідно до приписів ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування; Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, податковий орган не довів належними доказами існування тих обставин, якими він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи і прийнятті постанови порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, наведені в апеляційній скарзі є не суттєвими і правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області на постанову Кодимського районного суду Одеської області від 06 жовтня 2008 року залишити без задоволення.

Постанову Кодимського районного суду Одеської області від 06 жовтня 2008 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області, Державної податкової адміністрації України про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий суддя: / ОСОБА_4/

Суддя: /ОСОБА_5/

Суддя: /ОСОБА_1/