Справа № 826/11031/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 травня 2017 року № 826/11031/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій та рішень, їх скасування.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування позивачу земельного податку у розмірі 4427,81 грн.;

- визнання протиправною та скасування податкової вимоги відповідача від 22 жовтня 2015 року №10867-23 (далі - оскаржувана вимога);

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача про опис майна у податкову заставу від 04 квітня 2016 року №10876/Г/26-56-17-27 (далі - оскаржуване рішення).

В обґрунтування позову зазначено, що позивача неправомірно зобов'язано сплатити земельний податок, оскільки він не є власником/користувачем земельної ділянки, до того ж, позивач є платником єдиного податку, належні йому на праві приватної власності приміщення використовуються у власній господарській діяльності. Оскаржувані вимога та рішення видані й прийняті на підставі податкового повідомлення-рішення, яке позивачу не направлялося.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/11031/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах, а представник відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову. Представник відповідача зазначила, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач, відповідно до норм законодавства, зобов'язаний сплачувати земельний податок.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, а також відсутність заперечень з боку представників сторін, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У ході судового розгляду справи у порядку письмового провадження до суду через канцелярію від відповідача надійшли письмові пояснення по суті позову, які судом долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як з'ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджено відповідачем, позивачу нараховано податкове зобов'язання з плати за землю у розмірі 4427,81 грн.

У зв'язку із несплатою вказаного податкового зобов'язання, 22 жовтня 2015 року відповідачем складено оскаржувану вимогу, згідно з якою, станом на 21 жовтня 2015 року сума податкового боргу платника податків за узгодженими грошовими зобов'язаннями становить 4427,81 грн.

В подальшому, а саме 04 квітня 2016 року відповідачем прийнято рішення №2846/Г/26-56-17-27 про опис майна у податкову заставу.

Зазначені вимога та рішення позивачем оскаржуються у судовому порядку як такі, що складені та видані протиправно. Зокрема, позивач не є власником/користувачем земельної ділянки, на які розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно. Таке нерухоме майно використовується позивачем, як фізичною особою-підприємцем, яка є платником єдиного податку, у господарській діяльності. Крім того, відповідачем на неодноразові запити не надано копії податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено податкове зобов'язання із земельного податку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу, на підставі договору дарування нежилих приміщень від 29 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за №1653, належать на праві власності нежилі приміщення №№1-4 (групи приміщень №1), загальною площею 47,40 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Статтею 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону

Відповідно до пп. 14.1.72, пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно з пп. 269.1.1, пп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269, пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270, п. 286.1 ст. 286, п. 287.8 ст. 287 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення ст. 377 Цивільного кодексу України. Статтею 378 цього Кодексу встановлено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати податку у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, у розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

З наявної у матеріалах справи копії листа департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14 червня 2016 року №6 вбачається, що за даними міського земельного кадастру земельна ділянка за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 37, літера А, не зареєстрована.

У постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року №21-2352а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла наступних висновків: "У розумінні положень пп. 14.1.72, пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14, пп. 269.1.1, пп. 269.1.2 п. 269.1, п. 269.2 ст. 269, пп. 270.1.1, пп. 270.1.2 п. 270.1 ст. 270, п. 291.2 ст. 291, пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване".

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. й ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, як вбачається із постанови Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року №21-2352а15, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України відмовляючи фізичній особі-підприємцю у задоволенні позовних вимог та стверджуючи про правомірність податкового повідомлення-рішення, яким нараховано земельний податок, серед іншого виходила з того, що позивач (платник єдиного податку), крім того, що був власником нежилого приміщення, що знаходилось в багатоквартирному будинку, ще й був землекористувачем земельної ділянки, на якій було розташоване те приміщення, що підтверджувалось витягом з технічної документації, черговим кадастровим планом-реєстром земельних ділянок та витягом з бази даних міського земельного кадастру.

Отже, п. 287.8 ст. 287 ПК України встановлено строк сплати податку на землю, особами які є власниками/користувачами земельної ділянки.

У той же час, матеріалами даної справи підтверджується, що позивач не є власником, землекористувачем або орендарем земельної ділянки, на якій розташований будинок, у якому розміщені належні позивачу на праві власності нежилі приміщення.

Таким чином, враховуючи, що позивач не є власником/користувачем земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 37, літера А, а тому нарахування йому податкового зобов'язання зі сплати податку за землю за використання земельної ділянки, яка знаходиться під цими приміщеннями, є протиправним та суперечить вимогам п. 297.1 ст. 297 ПК України. Викладене, у свою чергу, свідчить про протиправність оскаржуваних вимоги та рішення.

Тобто, позов в частині заявлених вимог про визнання протиправними та скасування податкової вимоги від 22 жовтня 2015 року №10867-23 і рішення про опис майна у податкову заставу від 04 квітня 2016 року №10876/Г/26-56-17-27 є такими, що підлягають задоволенню.

Поряд з цим, вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування позивачу земельного податку у розмірі 4427,81 грн., на думку суду, не може бути задоволена, оскільки зазначені дії не є такими, що безпосередньо спричинили порушення прав та інтересів позивача. права та інтереси позивача могли бути порушені внаслідок прийняття відповідного податкового повідомлення-рішення. Разом з тим, у ході судового розгляду справи суду не вдалося встановити чи приймалося таке рішення контролюючим органом, адже відповідачем на судовий запит відповіді не надано. Позивачем, у свою чергу, податкове повідомлення-рішення, яким йому могло бути визначено податкове зобов'язання зі сплати податку за землю, у судовому порядку не оскаржується.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу викладених положень та обставин вбачається, що позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій та рішень, їх скасування є таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 22 жовтня 2015 року №10867-23.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 04 квітня 2016 року №2846/Г/26-56-17-27 про опис майна у податкову заставу.

4. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

5. Присудити на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1) здійснений нею судовий збір у розмірі 551,21 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять одна копійка) за рахунок бюджетних асигнувань державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві ().

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда