Справа № 712/13822/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

06 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду у м. Черкаси Черкаської області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Черкасах Черкаської області (далі - Відповідач, Управління) про:

- визнання протиправними та скасування рішень, викладених у листах Управління від 07.09.2016 року №13749/03 та від 19.09.2016 року №14290/02 про відмову у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу років;

- зобов'язання Відповідача здійснити призначення Позивачу пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) з 18.03.2016 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, без обмеження максимального розміру, та здійснити відповідні виплати.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.01.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що з 01.06.2015 року пенсії у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ та Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, не призначаються, а Позивач не має необхідної вислуги років для призначення пенсії у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому звертає увагу на порушення судом норм матеріального права, вказуючи, що забезпечення Апелянтом сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування протягом тривалого часу свідчить про порушення його законних очікувань на призначення та виплату пенсії у розмірі, що була гарантована Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за наявними у ній матеріалами у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - зміні.

Як встановлено судом першої інстанції, Позивач з 08.07.1997 року працює в органах прокуратури, що підтверджується наявною у матеріалах справи копіями трудових книжок від 23.10.1991 року (а.с. 17-23) та від 02.02.2011 року (а.с. 24-29). Безперервний стаж роботи на посадах прокурорів складає 19 років 1 місяць 11 днів, а всього вислуги років, що дає право на пенсію - 21 рік 6 місяців 11 днів.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Управління із заявою про призначення пенсії у відповідності до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII.

Листом від 07.09.2016 року №13749/03 (а.с. 30-31) Відповідач повідомив про прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до вимог вказаного закону з підстав відсутності у Позивача необхідної вислуги років та у зв'язку з тим, що з 01.06.2015 року на підставі Закону України від 02.03.2015 року №213-VIII пенсії скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, за результатами розгляду заяви Позивача від 09.09.2016 року про призначення пенсії за вислугу років Відповідач листом від 19.09.2016 року №14290/02 (а.с. 32) повідомив, що на момент звернення ОСОБА_2 за призначенням пенсії Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ втратив чинність.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 50-1 Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, а також п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість відмови Управління у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу років, оскільки остання не має необхідної вислуги, а підстави для призначення пенсії за Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991року № 1789-XII прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно ч. 2 ст. 50-1 указаного Закону розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Приписи ч. 12 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991року № 1789-XII визначали, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

В подальшому вказані правові норми зазнали змін як щодо права особи на отримання пенсії, так і щодо її розміру у відсотках до заробітку та порядку її призначення.

Так, із набранням з 15.07.2015 року чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII визнано таким, що втратив чинність крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втратила чинність з 15 грудня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» 14.10.2014 року №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року не менше 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент звернення до Відповідача із заявою про призначення пенсії) визначає, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців.

Зазначена норма закону є чинною і неконституційною не визнавалася.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також при поданні апеляційної скарги, Позивач не заперечував вірності нарахування загального страхового стажу та зазначив, що на день звернення із заявою про призначення пенсії він становить 21 рік 6 місяців 11 днів, стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 19 років 1 місяць 11 днів.

Таким чином, ураховуючи, що на момент звернення ОСОБА_2 із заявою про призначення пенсії її загальний страховий стаж складав 21 рік 6 місяців 11 днів при необхідному 22 роки 6 місяців, колегія суддів приходить до висновку, що Відповідачем прийнято обґрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1798-ХІІ.

Крім того, 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», пунктом 5 Прикінцевих положень якого передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Згідно вищевказаних змін до законодавства позивач на час звернення до відповідача із заявою про призначення йому пенсії не мав вислуги років, передбаченої Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, а відтак у нього не було достатніх правових підстав для її призначення.

Оцінюючи посилання Апелянта на положення ст. 22 Конституції України, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Основного Закону при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Колегія суддів звертає увагу, що про відсутність під час прийняття Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII звуження прав Позивача свідчить те, що станом на 01.10.2011 року (дата набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI, яким, зокрема, збільшено наявність вислуги років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів) у ОСОБА_2 був відсутній стаж роботи не менше 20 років, що давав право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

За правилами адміністративного судочинства, закріпленими, зокрема, у ч. 6 ст. 9 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.

Тобто, міжнародними договорами, які ратифіковані Україною, передбачено можливість встановлення розмірів соціального забезпечення населення у межах наявних ресурсів держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Судом апеляційної інстанції поряд з іншим враховується і правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

У свою чергу, Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У п. 2.2. вказаного рішення також зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116). У рішенні від 02.03.1999 року № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для призначення Позивачу пенсії на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ у редакції від 12.07.2001 року №2663-ІІІ та ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, у зв'язку з чим твердження суду першої інстанції про зміну законодавства, що регулює спірні правовідносини, є обґрунтованим.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для призначення пенсії Позивачу на підставі нормативних актів, які втратили чинність, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду у м. Черкаси Черкаської області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.