Справа № 826/9866/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 червня 2017 року № 826/9866/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., cуддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
доІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )
третя особаІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 )
про визнання протиправним та скасування розпорядження В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина № НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування розпорядження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в ході розгляду Вінницьким окружним адміністративним судом справи за його позовом до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди йому стало відомо про розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України від 08.09.2014 року № Т/11-7284 «Про надання роз`яснення», яке слугувало однією з підстав відмови у виплаті відповідного грошового зобов`язання (підйомної допомоги). На думку позивача, зазначеним розпорядженням порушуються його законні права та інтереси у сфері соціального захисту військовослужбовців.

Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в клопотанні від 12.01.2017 року підтримав позовні вимоги та просив розглянути справу без його участі.

Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили. У попередньому судовому засіданні відповідач заперечила проти задоволення позову.

Згідно ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Керуючись ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
27 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 року «Про часткову мобілізацію» позивач був мобілізований для проходження військової служби, в якості офіцера запасу. На підставі наказу начальника Західного регіонального управління ДПСУ від 13.03.2015 року № 89 призначений на посаду офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_3 ). В подальшому згідно наказу Адміністрації ДПСУ від 16.06.2015 року N 503-ос знаходився у розпорядженні начальника Східного регіонального управління та на підставі наказу останнього від 24.06.2015 року № 383-ос був призначений на посаду старшого офіцера з організації та контролю оперативно-розшукової діяльності оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_2 ). Наказом начальника Донецького прикордонного загону від 24.06.2015 року N 118-ос зарахований до списків особового складу Донецького прикордонного загону та всіх видів забезпечення.

В процесі проходження військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у зв`язку із переїздом на нове місце служби, а саме до Донецького прикордонного загону, у листопаді 2015 року ним був поданий рапорт до командування ІНФОРМАЦІЯ_4 про виплату йому підйомної допомоги, передбаченої ч. 3ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Проте, 26.04.2016 року на його поштову адресу надійшла довідка про заробітну плату від 14.04.2016 року № 344, зі змісту якої вбачалось, що вищенаведена підйомна допомога у розмірі місячного грошового забезпечення виплачена не була.

09.06.2016 року позивачу стало відомо про «розпорядження» Адміністрації Державної прикордонної служби України від 08.09.2014 року № Т/11-7284 «Про надання роз`яснення», яке слугувало однією з підстав відмови у виплаті відповідного грошового зобов`язання. Відповідно до якого на осіб, які проходять військову службу за призовом під час моблілізації на особливий період не розповсююджуються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Інструкції про Умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовціям ДПСУ, затвердженої наказом Адміністрації ДПСУ від 24.04.2012 року, зареєстрованої в Мністерстві юстиції України 16.05.2012 року за № 773/2108 в частині права зазначеної категорії військовослужбовців на отримання підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення.

16.06.2016 року позивач отримав належним чином посвідчену копію даного «розпорядження» і, вважаючи його протиправним та незаконним, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає слідуюче.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст 6 КАС, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України N 9-зп від 25.12.97 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 3 КАС позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

З викладеного вбачається, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом. А тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи наведене, не можуть бути задоволені будь-які вимоги позивача з оскарження дій суб`єктів владних повноважень, які не породжують для нього виникнення, зміну чи припинення жодних прав чи обов`язків, навіть і в тому випадку, якщо суд доходить висновку щодо певних порушень при здійсненні посадовою особою функціональних обов`язків при вчиненні таких дій.

При винесенні постанови суд також керувався позицією Верховного Суду України, яка ним неодноразово висловлювалася у справах про оскарження документів, а також дій при складанні таких документів, які не породжують для особи правових наслідків та не впливають на її права, обов`язки чи інтереси (акти перевірок, протоколи, висновки тощо).

Як вбачається з матеріалів справи оскаржуваним документом (розпорядженням) є роз`яснення Адміністрації Державної прикордонної службиУкраїни від 08.09.2014 року № Т/11-7284, направлене начальникам регіональних управлінь, начальникам органів охорони державного кордону. За своїм змістом це лист інформаційного характеру про надання роз`яснення, який носить виключно рекомендаційний характер та не є нормативно-правовими актом чи актом індивідуальної дії.

Суд наголошує на тому, що вчиняючи дії, які полягають у направленні інформаційного листа про надання роз`яснення Адміністрації Державної прикордонної служби України від 08.09.2014 року № Т/11-7284, відповідач безпосередньо жодним чином не порушив особистих прав, свобод та інтересів позивача.

Також варто зазначити, що роз`яснення Адміністрації Державної прикордонної служби України від 08.09.2014 року № Т/11-7284, не є рішенням відповідача, обов`язковим до виконання, а третя особа, у даному випадку, була вправі самостійно обирати свою поведінку відповідно до вимог чинного законодавства.

Ч.1 першої ст. 72 КАС України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеними нормами КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.06.2016 року у справі № 802/689/16-а, та ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 року (залишено рішення першої інстанції без змін) встановлено, що роз`яснення Адміністрації Державної прикордонної служби від 08.09.2014 №Т/11-7284 не є нормативним документом та не можуть застосовуватись до спірних правовідносин як такі, що встановлюють права та обов`язки для сторін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши обставини справи у сукупності, керуючись положеннями чинного законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур
Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова