Справа № 810/3804/15
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року № 810/3804/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу за позовом гр. ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Київській області, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в місті Ірпені Київської області, про визнання неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду 25 серпня 2015 р. звернувся гр. ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області, третя особа: Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області про визнання протиправним рішення від 16 червня 2015 № 2/т-26 та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем при розрахунку оплати праці за дні роботи в зоні відчуження не враховано подвійного розміру окладу, виплаченого позивачу, заробітної плати за квітень - травень 1986 р. з урахуванням кратності, подвійного розміру оплати за роботу у святковий день, добові за відрядження, а також одноразову грошову допомогу, а тому вважає рішення - відповідь відповідача від 16 червня 2015 № 2/т-26 щодо відмови у перерахунку заробітної плати та видачі довідки про заробітну плату в зоні відчуження з 29 квітня по 1 травня 1986 р. протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що він не мав та не має законного права видавати довідку про грошове забезпечення позивача за несення служби в зоні відчуження за період з 29 квітня по 1 травня 1986 р. із зазначенням складових грошового забезпечення, не зазначених у розрахунковому листі за запитуваний період.

Третя особа подала до суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просила відмовити. Стверджує, що відмова відповідача у проведенні перерахунку заробітної плати є правомірною, оскільки відповідає нормативно - правовим актам, якими врегульовано оплату праці осіб начальницького та рядового складу органів МВС, а також розпорядженням керівництва, виданим у 1986 р. щодо оплати праці за роботу по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також зазначила, що постановою ЦК КПРС, Президії Верховної Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 07.05.1986 № 524-156 передбачена лише виплата за роботу у подвійному розмірі, а не збільшення , не зміна, не підвищення та не встановлення нових окладів.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 18.09.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2015, відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.03.2017 постанову Київського окружного адміністративного суду від 18.09.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача надав суду письмової заперечення проти позову, в яких просив розглядати справу за його відсутності.

Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі ст. 126, 128 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що позивач 27 травня 2015 звернувся до відповідача з заявою про перерахунок заробітної плати за період роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 29 квітня по 1 травня 1986 та видачу довідки для пред'явлення до органів Пенсійного фонду України для нарахування пенсії із зазначенням подвійного розміру посадового окладу заробітної плати за квітень-травень 1986 року з врахуванням кратності, подвійного розміру оплати за роботу у вихідний день, добових за відрядження, а також одноразової грошової допомоги.

Листом відповідача від 16 червня 2015 № 2/т-126 позивачу було відмовлено у задоволенні заяви та роз'яснено причини такої відмови.

Вважаючи, що його права, свободи та законні інтереси порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язати діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання спірних відносин з урахуванням дії законів та інших нормативно-правових актів в часі здійснювалось, зокрема:

-постановою Ради Міністрів СРСР від 7 травня 1986 року № 524-156;

-розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964;

-розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 року № 1031;

-постановою Ради Міністрів СРСР від 5 червня 1986 року № 655-195;

-постановою Ради Міністрів УРСР від 8 травня 1986 року № 168-5;

-постановою Ради Міністрів УРСР від 10 червня 1986 року № 207-7.

Відповідно до вимог п.п. 1 п. 1 Постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 р. № 207-7 "Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій та установ, зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та запобігання забруднення навколишнього середовища" оплата праці робітників і службовців (відряджених у зону ЧАЕС та призваних на військові збори), за якими відповідно до чинного законодавства зберігалась за основним місцем роботи, середньомісячна заробітна плата, провадилась у III, II, І зонах небезпеки у 4-кратному, 3-кратному та 2-кратному розмірі (із врахуванням 100 % тарифної ставки), виходячи з тарифної ставки, встановленої за основним місцем роботи.

Згідно з вимогами постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 5 червня 1986 р. № 665-195 "Про оплату праці і матеріальне забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища" оплата праці працівників підприємств, організацій і установ, розташованих у зоні ЧАЕС, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, повинна провадитися з дня аварії в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 р. № 964 - у III, II, І зонах небезпеки у 5-, 4-, 3-кратному розмірах в порівнянні з нормами, встановленими діючим законодавством.

Відповідно до вимог п. 1 Постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 7 травня 1986 р. № 524-156 "Про умови оплати праці й матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської АЕС" передбачено підвищення тарифних ставок (посадових окладів) працівників підприємств і організацій, безпосередньо зайнятим на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, до 100 %. Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 5 червня 1986 р. № 665-195, постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 р. № 207-7 було дозволено підприємствам залучати працівників на роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження і запобіганням забрудненню навколишнього середовища, у вихідні і святкові дні з оплатою у подвійному розмірі.

Відповідно до постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 7 травня 1986 р. № 153/10-43 премія за роботу в зоні ЧАЕС виплачувалась у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання. Встановлені граничні розміри премій було дозволено підвищувати до 60 % тарифної ставки (окладу) на місяць (підпункт 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 р. № 207-7). Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 7 жовтня 1986 р. № 153/10-43 встановлено, що працівникам, безпосередньо зайнятим на роботах по усуненню наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, премії, заохочення й винагороди нараховувати відповідно до діючих положень на збільшені згідно пункту 1 постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 7 травня 1986 р. № 524-156 тарифні ставки (відрядні розцінки) і посадові оклади.

Позивач є інвалідом 2 групи та відноситься до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджено копіями довідки № 0414797 МСЕК та посвідчення серія А № 133115.

Згідно з довідкою відповідача від 5 червня 2015 р. № 3/Т-456 позивач є колишнім працівником 3-ї роти окремого батальйону ППСМ УВС Київського облвиконкому, який брав участь у заходах із ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та дійсно залучався до зазначених заходів на території зони відчуження в період з 29 квітня по 1 травня 1986 р.

Позивач 27 травня 2015 звернувся до відповідача з заявою про перерахунок заробітної плати за період роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 29 квітня по 1 травня 1986 року та видачу довідки для пред'явлення до органів Пенсійного фонду України для нарахування пенсії із зазначенням подвійного розміру посадового окладу заробітної плати за квітень-травень 1986 року з врахуванням кратності, подвійного розміру оплати за роботу у вихідний день, добових за відрядження, а також одноразової грошової допомоги.

До зазначеної заяви позивачем було долучено лише копію розрахункового листа за 1986 рік.

Листом відповідача від 16 червня 2015 р. № 2/т-126 позивачу було відмовлено у задоволенні заяви та роз'яснено причини такої відмови.

Зокрема, в ньому зазначено, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 р. № 796-XII видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення- органами місцевого самоврядування.

Згідно з вимогами п. 17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 р. № 22-1, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією.

Згідно з вимогами п. 17 Порядку відповідач має право видати довідку про розмір заробітної плати відповідно до даних, що містяться у розрахунковому листі позивача за відповідний період.

Як слідує з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведене свідчить, що відповідач не мав законного права видавати довідку про грошове забезпечення позивача за несення служби в зоні відчуження за період з 29 квітня по 1 травня 1986 року із зазначенням складових грошового забезпечення не зазначених в розрахунковому листі (первинний фінансовий документ) за запитуваний період.

Зокрема, судом встановлено, що довідка від 15 червня 2015 р. № 375 позивачеві була видана, виходячи з даних розрахункового листа за 1986 рік (єдиного документа, долученого позивачем до заяви), який є первинним документом нарахування грошового забезпечення позивачеві за період несення служби під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Тобто, всі дії відповідача по видачі позивачеві довідки ґрунтуються виключно на нормах діючого законодавства.

Крім того, на час виникнення спірних правовідносин нарахування основного грошового забезпечення працівникам органів внутрішніх справ у 1986 році здійснювалось на підставі норм, визначених у Положенні про грошове забезпечення осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ", яке було обумовлене наказом МВС СРСР від 19.03.1984 року № 090.

Згідно з розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17 червня 1986 р. № 964, постанові Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10 червня 1986 р. №207-7 керівникам міністерств та відомств надано право проводити оплату праці працівникам, занятих на роботах по ліквідації аварії у відповідних зонах небезпеки, у відповідній кратності.

Як слідує з довідки, виданої ГУ МВС України в Київській області та даних розрахункового листа позивача за 1986 рік, йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення у кратності, відповідній до зони перебування.

У матеріалах справи є розрахунковий лист позивача про нарахування за період в зоні відчуження у 1986 році.

Також суд зазначає, що відповідач наказів про виплату премії позивачу не видавав.

Тобто, грошове забезпечення позивача за час несення служби в зоні особливого контролю в 1986 році нараховане та виплачене згідно законодавства, яке діяло на той період.

Крім того, суд звертає увагу, що постановою ЦК КПРС, Президії Верховної Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 07.05.1986 № 524-156 передбачено лише виплата за роботу у подвійному розмірі посадового окладу, а не збільшення, не зміна, не підвищення та не встановлення нових окладів, тобто, оклад залишився тим самим.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення та вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається на обґрунтування позовних вимог, та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а його вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єктів владних повноважень, а доказів понесення ними витрат, пов'язаних з розглядом справи, суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 128, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лапій С.М.