Справа № 820/1107/17
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 р.Справа № 820/1107/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Курило Л.В. , Бартош Н.С.

за участю секретаря судового засідання Дудка О.А. Д

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.04.2017р. по справі № 820/1107/17

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Харківської області третя особа Державна судова адміністрація України , Державна казначейська служба України

про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила:

- визнати відмову Апеляційного суду Харківської області у розрахунку та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною, а її право - порушеним;

- зобов'язати Апеляційний суд Харківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.04.2017р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ОСОБА_1 (далі - позивач), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, розгляд апеляційної скарги просить здійснювати без її участі.

Третя особа Державна казначейська служба України в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідач Апеляційний суд Харківської області та третя особа Державна судова адміністрація України в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, подали заперечення на апеляційну скаргу в якій просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, розгляд справи здійснювати без їх участі.

Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши в межах доводів апеляційної скарги постанову суду, заперечення проти апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 01.07.1988р. по 19.09.2016р. ОСОБА_1 працювала суддею та постановою Верховної Ради України від 08.09.2016р. № 1515-VIII була звільнена у відставку.

З 19.09.2016р. позивачка відрахована зі штату апеляційного суду Харківської області у зв'язку із поданням заяви про відставку згідно наказу голови Апеляційного суду Харківської області від 19.09.2016р. № 04-03/79-ос . (а.с. 20,23-32)

10.02.2017р. позивач звернулась до голови Апеляційного суду Харківської області із заявою, в якій просила здійснити розрахунок та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі та в порядку, передбачену законодавством України. (а.с. 19)

Листом від 14.02.2017р. №03-55/2571 Апеляційним судом Харківської області відмовлено у здійсненні розрахунку та виплаті вихідної допомоги позивачу з посиланням на втрату чинності ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату суддям при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Вважаючи свої права порушеними у зв'язку із невиплатою вихідної допомоги у розмірі та в порядку, передбачену законодавством України, ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що Закон України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» чинного з 25.04.2015р. по 29.09.2016р. не передбачає виплату вихідної допомоги у разі виходу у відставку, а відтак відсутні правові підстави для її виплати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно з частинами 1, 3, 4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453- VI від 07.07.2010 р. (в редакції, яка діяла на час прийняття постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 08.09.2016р.), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до ст. 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч.1-3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла на час прийняття постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 08.09.2016р.), порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Таким чином, за змістом наведених правових норм законодавства, моментом відставки судді є прийняття відповідної постанови ВРУ про його звільнення з посади судді.

В свою чергу, Законом України від 27.03.2014р. № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України" (який набрав чинності 01.04.2014р.) було внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону №1166-VІІ зміни, передбачені розділом ІІ, набирають чинності з 01.04.2014р.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України" зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень ст. 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 р. №10-рп/201З висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально - побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Відповідно до п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013р. Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Таким чином, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття ВРУ постанови від 08.09.2016р. № 1515-VIII про звільнення позивача з посади судді.

На момент виходу у відставку позивача у вересні 2016р. ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була виключена, тобто припинила свою дію з 1 квітня 2014 року - дати набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України".

За таких обставин, відповідач, вирішуючи питання про виплату позивачу спірної грошової допомоги, правильно виходив з вимог законодавства, чинного на момент відставки ОСОБА_1 і звільнення її з посади судді, яким не було закріплено право судді на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що на позивача не поширюються приписи ч. 1 ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 2 червня 2016 р., яка встановлює, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, адже відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень, цей закон набрав чинності 30 вересня 2016 р., тобто після звільнено позивача у відставку (08.09.2016р.).

Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, на яке посилається позивач, ухвалено раніше ніж набрав чинності Закон України від 27.03.2014р. № 1166 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», а тому його висновки не розповсюджуються на положення вказаного Закону.

Доводи апелянта, що положення Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" та Закону України " Про забезпечення права на справедливий суд " якими виключено норми, що давали права судді на отримання вихідної допомоги не повинні застосовуватися та не є підставою для позбавлення позивача права на отримання такої допомоги в контексті вимог принципу верховенства права, згідно якого очікувана позивачкою вихідна допомога була раніше гарантована державою, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" та Закон України " Про забезпечення права на справедливий суд " були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а отже підлягали обов'язковому виконанню.

Посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008, від 11.10.2005р. № 8-рп/2005, як на підставу виплати їй вихідної допомоги, є необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату о звуження конституційних прав судді.

Отже, враховуючи, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання суддею до Вищої ради юстиції заяви про відставку, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, оскільки у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.04.2017р. по справі № 820/1107/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Русанова В.Б.
Судді Курило Л.В. Бартош Н.С.
Повний текст ухвали виготовлений 06.06.2017 р.