Справа № 743/220/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/220/17 Головуючий у 1-й інстанції: Жовток Є.А. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

06 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - Позивач, УДМС в Чернігівській області) звернулося до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (далі - Відповідач, ОСОБА_1) про примусове видворення за межі України.

Крім того, Позивачем заявлено клопотання про затримання Відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком до 21.08.2017 року.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22.02.2017 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у Позивача достатньо підстав вважати, що Відповідач ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22.02.2017 року задоволено клопотання Позивача - затримано Відповідача та поміщено останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, до 21.08.2017 року. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що існують ризики, що Відповідач може ухилятися від примусового видворення за межі України, у той час як підстави для передачі його на поруки або внесення застави відсутні.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані постанову та ухвали і прийняти нову постанову, відмовити у задоволенні клопотання та позовних вимог. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на неврахування судом порушення Позивачем порядку звернення до суду із вказаним позовом та відсутності в УДМС в Чернігівській області повноважень на звернення до суду із позовом про тимчасове затримання особи. Крім того, наголошує на незабезпеченні права ОСОБА_1 на отримання безоплатної правової допомоги та перекладача.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у відкритому судовому засіданні без фіксації технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову й ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 16.02.2017 року працівниками Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві складно протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №084571, в якому зафіксовано, що 16.02.2017 року о 13:00 АДРЕСА_1 було виявлено громадянина Бангладеш ОСОБА_1, який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживав без документів на право проживання в Україні, за передбачено відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення (а.с. 9-10).

За результатами розгляду справи начальником Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві було винесено постанову серії ПН МКМ №084571, якою за порушення ч. 1 ст. 203 КпАП України Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності із застосуванням стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн. (а.с. 11-12). При цьому, як встановлено судом першої інстанції, дата постанова у встановленому законодавством порядку оскаржена не була та набрала чинності.

Згідно пояснень ОСОБА_1 від 21.02.2017 року, останній прибув в Україну з Москви 28.01.2017 року для того, щоб потрапити до Європи; документи, що посвідчують особу, відсутні; до органів ДМС з будь-яких питань не звертався; коштів та документів для виїзду з України не має (а.с. 14).

21.02.2017 року працівниками УДМС України в Чернігівській області складено протокол серії МКМ №084571 про адміністративне затримання Позивача (а.с. 16).

Крім того, головним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальної міграції, реадмісію та видворення відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Чернігівській області 21.02.2017 року винесено рішення №3 про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1, яким приписано у строк до 22.02.2017 року покинути територію України (а.с. 15), про що 21.02.2017 року повідомелно Відповідача під підпис (а.с. 15, зворотній бік) та повідомлено керівника Чернігівської місцевої прокуратури (а.с. 19).

Крім іншого, заступником начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства - завідувачем сектору організації запобігання нелегальної міграції, реадмісію та видворення УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення від 21.02.2017 року про поміщення Позивача в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, яке затверджене начальником УДМС України в Чернігівській області (а.с. 17). Про прийняття зазначеного рішення повідомлено засобами електронного зв'язку директора Чернігівського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги (а.с. 20), МЗС України та посольство Народної Республіки Бангладеш (а.с. 21), керівника Чернігівської місцевої прокуратури (а.с. 22).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 29, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 183-7 КАС України, прийшов до висновку про наявність підстав вважати, що Відповідач ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України та може ухилятися від примусового видворення за межі України, що тягне за собою ухвалення рішень про примусове видворення та тимчасове затримання особи.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З аналізу наведених норм вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.04.2017 року у справі №158/275/17.

Тобто, обов'язковим є попереднє прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення.

Адміністративний суд не має повноважень на примусове видворення іноземця чи особи без громадянства до прийняття компетентним органом щодо цього іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення.

Зазначене узгоджується також з позицією, викладеною в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Разом з тим, посилаючись на те, що відповідним компетентним органом не приймалося рішення про примусове повернення, Апелянтом не було враховано таке.

Як було встановлено раніше та вбачається з матеріалів справи, УДМС в Чернігівській області 21.02.2017 року було прийнято рішення №3 про примусове повернення з України Відповідача, яким, зокрема, зобов'язано ОСОБА_1 покинути територію України у термін до 22.02.2017 року. До відома іноземця вказане рішення було доведено через перекладача, водночас, станом на момент звернення Позивача до суду Відповідач територію України не покинув, тобто не виконав рішення про примусове повернення з України. Про причини такого невиконання ОСОБА_1 не зазначив.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

За таких обставин, зважаючи на невиконання Відповідачем в установлений строк без поважних причин рішення УДМС в Чернігівській області про примусове повернення з України, невчинення останнім жодних дій з легалізації на території України, з огляду на відсутність щодо ОСОБА_1 обмежень, передбачених ч. 1 ст. 31 Закону, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про достатність підстав вважати, що Відповідач ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України, у зв'язку з чим рішення суду про примусове видворення особи є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для поміщення Відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до ч. 2 ст. 183-7 КАС України у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень: 1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації; 2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу; 3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

У такому випадку клопотання про затримання розглядається судом в рамках розгляду справи про примусове видворення та вирішується ухвалою.

Крім того, згідно ч. 7 ст. 183-7 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

Враховуючи, що компетентним органом було прийнято рішення про примусове повернення Відповідача, яке останнім в установлений строк без поважних причин не виконано, відсутність у ОСОБА_1 документів, що дають право на виїзд з України, та, у зв'язку з чим, наявність обґрунтованих сумнівів, що Відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, свідчить про наявність у суду першої інстанції правових підстав для задоволення клопотання УДМС в Чернігівській області про тимчасове поміщення Відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України до 21.08.2017 року.

Посилання Апелянта на те, що під час затримання та в суді не було залучено фахівця в галузі права через діючи центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, чим порушено права Відповідача, судовою колегією оцінюється критично, оскільки про випадок тимчасового затримання іноземця УДМС в Чернігівській області було повідомлено директора Чернігівського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги. Крім того, про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми процесуальними правами свідчить відповідний запис в журналі судового засідання від 22.02.2017 року (а.с. 38).

Твердження Апелянта щодо незабезпечення перекладачем, громадянином Пакистану, жодного перекладу, оскільки Відповідач не володіє мовою перекладача, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки, по-перше, в журналі судового засідання зафіксовано обізнаність та ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом оскаржуваних ухвали та постанови (а.с. 39), по-друге, сама по собі незрозумілість для Відповідача у повному обсязі текстів рішень суду не є підставою для їх скасування за умови обґрунтованості судових рішень про примусове видворення та затримання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову і ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 183-7, 195, 198, 199, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.