Справа № 361/2562/16-а
Суддя: Петришин Н. М.
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 361/2562/16-а
провадження № 2-а/361/7/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2017 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 селищної ради Броварського району Київської області, Виконавчого комітету ОСОБА_4 селищної ради Броварського району Київської області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року до суду звернулась ОСОБА_3 із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 15.04.2016 року позивач звернулась до Заворицької сільської ради із запитом в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», однак землевпорядник відмовлялась реєструвати такий запит, тому позивач направила запит рекомендованим листом з повідомленням старості с. Заворичі та голові Броварської райдержадміністрації, який отриманий ними 16.04.2016 року. Відповіді на даний запит позивач не отримала, та звернулась ще декілька разів шляхом направлення запитів на електронну пошту. Отримана позивачем відповідь на запит від 15.04.2016 року надана не по суті та не в повному обсязі.

Крім того, позивач 15.04.2016 року разом із запитом на інформацію подала до Заворицької сільради заяву про безоплатну передачу у власність земельної ділянки, щодо якої подано запит. 28 квітня 2016 року позивач на сайті ОСОБА_4 селищної ради побачила проект рішень по земельних питаннях, що винесені на розгляд позачергової Х сесії VII скликання, серед них проект рішення про відмову у наданні дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відводу земельних ділянок площею 0, 25 га для ведення особистого селянського господарства.

Позивач вважає такі дії Заворицької сільської ради та ОСОБА_4 селищної ради обєднаної територіальної громади щодо ненадання відповіді на інформаційні запити неправомірними та такими, що порушують право позивача на доступ до публічної інформації, а також право на безоплатне отримання земельних ділянок у власність відповідно до ст. ст. 118, 121 ЗК України.

У ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, тому з урахуванням поданих нею заяв від 30 травня 2016 року та 13 грудня 2016 року, просить: Заворицьку сільську раду надати відповідь на запит на інформацію від 15.04.2016 року, скасувати рішення ОСОБА_4 селищної ради обєднаної територіальної громади «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою» №171 від 05.05.2016 року в частині відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відводу земельних ділянок площею 0, 25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Заворичі; зобовязати ОСОБА_4 селищну раду обєднаної територіальної громади розглянути заяву позивача від 15.04.2016 року, зареєстровану у відповідній раді 20.04.2016 року №123, про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки у власність повторно.

Судом за згодою позивача замінено відповідачів у справі на належних відповідачів: ОСОБА_4 селищну раду Броварського району Київської області та Виконавчий комітет ОСОБА_4 селищної ради Броварського району Київської області.

Позивач у судовому засіданні доводи позову підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів у судове засідання не зявилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомили.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 15 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до старости с. Заворичі ОСОБА_5, де вказує на те, що є власником земельної ділянки у с. Заворичі по вул. Кірова 33-А, поруч знаходиться земельна ділянка батька позивача, а вкінці їхніх земельних ділянок знаходиться земельна ділянка, яка не приватизована. У заяві позивач просить надати інформацію про те, чи надавалась вказана земельна ділянка будь-кому у користування. Якщо так, то надати копії відповідних рішень і договорів. 2. Надати перелік земельних ділянок у межах с. Заворичі, які не надані у користування та не приватизовані та можуть бути використані для будівництва та обслуговування житлово будинку. 3. Надати перелік вільних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на території с. Заворичі.

До матеріалів справи додано копію листа на бланку Заворицької сільської ради Броварського району, без вказівки на дату написання та без підпису особи, що складала такий лист. Як вбачається із його змісту, цей лист адресований ОСОБА_3 на її заяву від 15.04.2016 року. (а.с. 50)

Не погоджуючись із наданою відповіддю, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» - публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону визначено гарантії доступу до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до ст. 5 Закону - доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно до ст. 19 Закону - запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту у письмовій формі.

Статтею 22 Закону визначено право розпорядника інформації відмови в задоволенні запиту. Зокрема, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01 червня 2010 року - персональні дані відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Частина 2 ст. 5 Закону передбачає, що персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції України - не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року у справі № 2-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ч. ч. 1, 2 ст. 32, ч. ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України встановлено, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. При цьому інформацією про фізичну особу є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ч. 1 ст. 11 Закону № 2657). За порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (ч. 1 ст. 20 Закону № 2657).

Відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Також, як висновок в аспекті конституційного подання положення ч. 1, 2 ст. 32, ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України, Конституційний Суд України зазначив, що збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Крім того, ст. 7 Закону встановлено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у разі відсутності витребовуваної інформації в раді, відповідач має враховувати положення ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Тому обґрунтованою є позовна вимога щодо визнання протиправними дій сільської ради щодо неповноти наданої відповіді. З огляду на викладене, оскільки суд не може заміняти інші органи та установи, для визначення питання щодо наявності в раді витребовуваної інформації та можливість направлення запиту до іншого органу, хто володіє такою інформацією, тому суд задовольняє вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 15 квітня 2016 року.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про добровільне об'єднання територіальних громад» об'єднана територіальна громада вважається утвореною за цим Законом з дня набрання чинності рішеннями всіх рад, що прийняли рішення про добровільне об'єднання територіальних громад, або з моменту набрання чинності рішенням про підтримку добровільного об'єднання територіальних громад на місцевому референдумі та за умови відповідності таких рішень висновку, передбаченому частиною четвертою статті 7 цього Закону.

Висновок Київської обласної державної адміністрації щодо відповідності Конституції та законам України проекту рішення „Про добровільне об'єднання територіальних громад" (щодо добровільного об'єднання територіальних громад сіл Бервиця, Мокрець Мокрецької сільської ради, села Заворичі Заворицької сільської ради, села Семиполки Семиполківської сільської ради, села ОСОБА_6 та смт ОСОБА_4 селищної ради) в об'єднану ОСОБА_4 селищну територіальну громаду з центром у смт ОСОБА_4 затверджений Розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 13.08.2015 № 302 (а.с. 133).

Відповідно до частини четвертої ст. 8 ЗУ «Про добровільне об'єднання територіальних громад» з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною обєднаною територіальною громадою, у порядку, визначеному цим Законом, здійснюється реорганізація відповідних юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що обєдналися, та розміщених поза адміністративним центром обєднаної територіальної громади, шляхом їх приєднання до юридичної особи - сільської, селищної, міської ради, розміщеної в адміністративному центрі обєднаної територіальної громади. Після завершення реорганізації відповідні юридичні особи - сільські, селищні, міські ради припиняються у порядку, визначеному цим Законом.

Згідно запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну особу Заворицька сільська рада припинено 25.07.16р. (а.с. 131). До персонального складу виконавчого комітету ОСОБА_4 с/р, який є юридичною особою, входить староста с. Заворичі, (а.с.168,169).

Отже, враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку, що належним відповідачем що вимоги про зобовязання повторно розглянути запит ОСОБА_3 є Виконавчий комітет ОСОБА_4 селищної ради Броварського району Київської області.

Матеріалами справи також встановлено, що 15.04.2016 року позивач звернулась до голови ОСОБА_4 ОТГ, яка зареєстрована в ОСОБА_4 селищній раді обєднаної територіальної громади Броварського району Київської області 20 квітня 2016 року про передачу їй безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0, 25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Заворичі.

Рішенням ОСОБА_4 селищної ради обєднаної територіальної громади «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою» №171 від 05.05.2016 року відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відводу земельних ділянок площею 0, 25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Заворичі, взявши до уваги рішення суду від 06.09.11 р., справа № 2- 2551/11, на користь спадкоємців 0,12 га біля спадкового будинку для будівництва та обслуговування житлового будинку, та 0.23 га для ведення особистого господарства, згідно кадастрової документації земельна ділянка зарахована за адресою вул. Кірова, 46.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної ОСОБА_7 і ОСОБА_7 міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно положень ст.116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_7 міністрів Автономної Республіки Крим, ОСОБА_7 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч.7 ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 10 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено право особи, яка звернулася із клопотанням до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на судове оскарження відмови цих органів у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду.

Із вказаних вище норм вбачається, що причиною відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як зазначено у статті 15 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Таким чином, органи місцевого самоврядування реалізують свої повноваження в галузі земельних відносин, зокрема, шляхом прийняття відповідних рішень за результатами розгляду клопотань громадян про виділення земельних ділянок, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та доведення їх до відома заявників. При цьому, обов'язковою вимогою до змісту вказаних рішень є вмотивованість відповіді органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з оскаржуваного рішення ОСОБА_4 селищної ради обєднаної територіальної громади «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою» №171 від 05.05.2016 року, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проект землеустрою, оскільки «згідно кадастрової документації земельна ділянка зарахована за адресою: с. Заворичі вул. Кірова, 46».

Суд звертає увагу, що відповідачем до суду не надано жодних доказів того, що «згідно кадастрової документації земельна ділянка зарахована за адресою: с. Заворичі вул. Кірова, 46». При цьому, у позивача є обґрунтовані сумніви щодо таких обставин, оскільки у матеріалах справи відсутні докази виділення даної земельної ділянки у власність чи користування будь-кому, відсутня інформація про присвоєння їй поштової адреси та кадастрового номеру. Також є сумнівним посилання відповідача на судове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2011 року, яким визнано за ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок та земельні ділянки, які розташовані в с. Заворичі по вул. Кірова, 46, оскільки спірна земельна ділянка, розташована з протилежного боку вулиці, що підтверджується викопіюванням з Генплану с. Заворичі ( а.с. 172)

Таким чином, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості та невідповідності рішення відповідача вимогам частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України та частини четвертої статті 15 Закону України «Про звернення громадян» в частині відмови у наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки.

Отже, позовні вимоги про визнання незаконним рішення ОСОБА_4 селищної ради обєднаної територіальної громади «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою» №171 від 05.05.2016 року в частині відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відводу земельних ділянок площею 0, 25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Заворичі й скасування зазначеної частини такого рішення підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню вимоги про зобов'язання ОСОБА_4 селищної ради Броварського району Київської області розглянути повторно на черговому пленарному засіданні сесії заяву позивача від 15.04.2016 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки для передачі її у приватну власність.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 159 163 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Зобовязати Виконавчий комітет ОСОБА_4 селищної ради Броварського району Київської області розглянути повторно запит на інформацію від 15 квітня 2016 року та надати ОСОБА_3 відповідь на запит, у порядку та строки, встановлені Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_4 селищної ради обєднаної територіальної громади «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою» №171 від 05.05.2016 року в частині відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відводу земельних ділянок площею 0, 25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Заворичі.

Зобов'язати ОСОБА_4 селищну раду Броварського району Київської області розглянути повторно на черговому пленарному засіданні сесії заяву ОСОБА_3 від 15.04.2016 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки для передачі її у приватну власність, відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти рішення у відповідності до чинного законодавства України.

Стягнути із ОСОБА_4 селищної ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 1600 грн.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини 3 статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Порядок набрання постановою законної сили передбачено ст. 254 КАС України.

Суддя Н.М. Петришин