Справа № 820/758/17
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

07 червня 2017 р. Справа № 820/758/17

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді Полях Н.А.,

судді Марєнко Л.М., Мельникова Р.В.,

при секретарі судового засідання - Корнієнка А.Д.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Лаа Джарджіс до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.09.2016 року №41-16;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11.04.2016 року №57;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно Лаа Джарджіс.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він, громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4, не може повернутися на територію країни походження у звязку з міжетнічним конфліктом у ОСОБА_4. Рішення Державної міграційної служби від 1 вересня 2016 року №41-16, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №57 від 11 квітня 2016 року вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів - Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, які обґрунтовані тим, що аналізом матеріалів особової справи позивача було встановлено відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до країни громадянської належності. На підставі викладеного, вважає оскаржуване рішення та наказ прийняті у межах та на підставі чинного законодавства України.

Суд у ході судового розгляду справи визнав причини пропуску строку звернення до суду із даною позовною заявою поважними.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_5 встановлено, що Лаа Джарджіс народився в ОСОБА_3, с. Ренк, за етнічним походженням нуер, за релігійним переконанням християнин-католик.

Позивач зазначив, що в селищі Ренк прожив 4 роки, потім зі своєю родиною переїхав до міста Хартум, де проживали до 2011 року. Середню освіту здобув у 2007 році.

Як повідомляє позивач, у 2011 році відбувся розкол держави ОСОБА_3, внаслідок чого зявилась ОСОБА_3 ОСОБА_4. У звязку з подіями в країні йому разом із рідними довелося повернутися до селища Ренк, яке вже територіально знаходилося в ОСОБА_3 ОСОБА_4. Під час сутичок між мусульманами та християнами у 2005 році загинув його батько. Урядовими військами вбитий дядько позивача, під опікою якого він перебував, рідний брат Емануель заарештований урядовими військами, які відносяться до народності дінка. Решта членів сімї втекли з міста Джуба до провінції ОСОБА_6, місто Малакаль, де також почалися військові дії та міжетнічне насилля.

Про можливість здобуття вищої освіти за кордоном, а саме в Україні, позивач дізнався у 2012 році. Оскільки в ОСОБА_4 немає посольства України, за твердженням позивача, йому довелося поїхати до м. Каїр, Єгипет, де позивач отримав візу для вїзду в Україну.

Державний кордон перетнув 15 березня 2013 року на підставі паспорта громадянина ОСОБА_3 (№Р0220021).

У м. Харків вступив до Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, а потім до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», у звязку з чим позивачу 01.10.2013 оформлена посвідка на тимчасове проживання (ТР №039887) із терміном дії до 01.10.2014, яка продовжувалася до 01.10.2015.

Позивач у грудні 2014 року повернувся до ОСОБА_3. Для того, щоб потрапити до рідних, які знаходяться в ОСОБА_4, оформив візу тривалістю в один місяць, 29.12.2014 виїхав із ОСОБА_4 до ОСОБА_4. За час перебування в ОСОБА_4 отримав паспорт громадянина ОСОБА_4, оскільки вважає, що він громадянин цієї держави. На територію України вдруге вїхав 22.03.2015, державний кордон перетинав на підставі посвідки на тимчасове проживання (ТР №039887).

Позивач звернувся до відділу у справах біженців та соціальної інтеграції УСІОБГ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 22 березня 2016 року.

Від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшло повідомлення від 11 квітня 2016 року №25, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови зазначено наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11 квітня 2016 року №57.

Позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Рішенням від 1 вересня 2016 року №41-16 Державна міграційна служба України відхилила скаргу позивача на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11 квітня 2016 року №25.

Представником відповідачів у письмових запереченням на адміністративний позов з посиланням на матеріали особової справи за №2016 КН 0004 зазначено, що позовні вимоги, на його думку, необґрунтовані з наступних підстав.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 22 березня 2016 року позивач зазначив, що не може повернутися до країни походження у звязку з міжетнічним конфліктом у ОСОБА_4.

Проаналізувавши інформацію по країні походження, Державна міграційна служба України розділяє твердження Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області стосовно того, що наслідки міжетнічного конфлікту в ОСОБА_4 поступово успішно долаються.

Відповідно до наявної інформації в ОСОБА_4 оголошено режим припинення вогню. Отже, на думку субєкта владних повноважень, нестабільна військово-політична ситуація в ОСОБА_4 не є доказом обґрунтованості субєктивних побоювань зазнати серйозної шкоди, оскільки не встановлений причинно-наслідковий звязок між наявністю певних порушень прав людини в ОСОБА_4 та індивідуальною загрозою для життя чи здоровя позивача.

Для забезпечення попереднього розгляду заяви громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 до проведення співбесіди Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області візуально оглянуті та проаналізовані подані документи: національний паспорт громадянина ОСОБА_4 (№R00165440), національний паспорт громадянина ОСОБА_3 (№Р00220021), довідка (№83688). З метою перевірки достовірності та належності, документи направлені до Управління Служби безпеки України в Харківській області.

Відповідно до висновку спеціаліста Українського науково-дослідницького інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 20 квітня 2016 року №17/18 встановлено розбіжності та виправлення на оригіналах документів, поданих на дослідження. У межах перевірки довідки (№83688 від 02.09.2015) встановлено, що фотозображення закріплене скобами, не засвідчувалося відбитком печатки від 08.09.2015. Так, для отримання паспорта громадянина ОСОБА_4 позивачем надана вищевказана довідка про підтвердження свого віку. Дата видачі паспорта громадянина ОСОБА_4 14.01.2015, а довідка 02.09.2015, тобто видача довідки відбулася через 8 місяців після отримання паспорта громадянина ОСОБА_4.

При перевірці паспорта громадянина ОСОБА_5 (№Р00220021) експертним сектором Українського науково-дослідницького інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України виявлено, що у графі «Expiry Date» відбитку прямокутного штампу внесені зміни.

При огляді документів посадовими особами встановлено розбіжності дат народження Лаа Джарджіс у паспорті громадянина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорті громадянина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до протоколу співбесіди від 23 березня 2016 року позивач пояснив, що в ОСОБА_3 під час оформлення паспорта на арабській мові допущена помилка, а неправильну дату народження побачив після отримання візи в м. Каїр.

Із врахуванням висновку спеціаліста Українського науково-дослідницького інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 20 квітня 2016 року №17/18, а також невідповідності дат народження Лаа Джарджіс у паспорті громадянина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорті громадянина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 10.06.2016 посвідка на тимчасове проживання в Україні Лаа Джарджіс (ТР №141054) скасована.

Крім того, Лаа Джарджіс приїхав в Україну у 2013 році, коли існував міжетнічний конфлікт у ОСОБА_4. З України до ОСОБА_3 позивач виїхав 22 грудня 2014 року, звідки до ОСОБА_4, де оформив національний паспорт, а 22 березня 2015 року повернувся на територію України. Заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту подав 22 березня 2016 року, тобто через рік після повернення в Україну.

Під час співбесіди 05 квітня 2016 року Лаа Джарджіс стверджував, що втратив звязок із рідними та гадки не має, де вони зараз знаходяться, крім того брата Емануеля заарештовано урядовими військами. Проте на особистій сторінці позивача соціальної мережі «Facebook» є сторінки його братів та сестер, а коментарі під записами свідчать, що звязок із рідними тримає весь час.

Позивач у заяві від 22 березня 2016 року повідомив, що рідний брат Емануель заарештований урядовими військами, проте після співбесіди встановлено, що рідний брат не заарештований, а проживає зі своєю родиною в ОСОБА_3 ОСОБА_4 у м. Малакаль.

Так, відповідно до протоколу продовження співбесіди від 6 квітня 2016 року, позивач розповів, що допустив помилку, оскільки знає, де його рідні і сторінки в соціальній мережі «Facebook» належать його родичам. Також позивач зазначив, що в ОСОБА_4 війна, у випадку повернення його мобілізують до армії.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1)знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2)наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3)побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4)неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, від 16 березня 2012 року № 3 та від 30 вересня 2013 року № 12) під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Так, позивач приїхав в Україну у 2013 році, а заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав 22 березня 2016 року.

Згідно з ч. 2 ст.13 Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з інформацією з Центру новин ООН від 11 липня 2016 року конфлікт у ОСОБА_4 почався із середині грудня 2013 року між представниками домінуючої народності дінка, до якої відноситься президент ОСОБА_7, і племені нуер, яке представляє перший віце-президент ОСОБА_8. У квітні 2015 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підписали угоду про перемир'я, щоб покласти край дворічній громадянській війні, проте напруженість у державі зберігається.

Як повідомляє «BBC» від 16 травня 2016 року поновилися бої за місто Малакал між урядовими військами та озброєними повстанцями.

За інформацією Центру новин ООН від 12 липня 2016 року Місія ООН у ОСОБА_4 привітала угоду про припинення вогню, яка була досягнута 11 липня 2016 року владою ОСОБА_4.

Колегія суддів зазначає, що з вищенаведеної інформації по країні походження позивача встановлено, що у разі повернення до ОСОБА_4, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

Слід зазначити, що нестабільна військово-політична ситуація в ОСОБА_4 не є доказом обґрунтованості субєктивних побоювань зазнати серйозні шкоди, оскільки не встановлений причинно-наслідковий звязок між наявністю певних порушень прав людини в ОСОБА_4 та індивідуальною загрозою для життя чи здоровя позивача.

Суд звертає увагу, що позивач не надав доказів наявності ризику загрози життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля.

Відповідно до ухвали ВАС України від 28.09.2016 року, рішення К/800/25563/16 посилання позивача на можливість його призову до армії в разі повернення до ОСОБА_4, колегія суддів не вважає належною підставою для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки служба в армії не відноситься до Конвенційних ознак для визнання статусу біженця.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Позивач стверджує, що існує загроза його життю в разі повернення до країни походження. Проте, позивач безперешкодно їздив до ОСОБА_4, де отримав паспорт громадянина ОСОБА_4 та безперешкодно повернувся до України з метою навчання у вищому навчальному закладі. Тобто, позивач добровільно прийняв захист від країни громадянської належності.

Матеріали свідчать про відсутність дискримінації стосовно Лаа Джарджіс за національною ознакою, він ніколи не перебував членом релігійної, військової або громадської організації.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Пунктом 10 постанови ПВАС України від 25 червня 2009 року №1 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, від 16 березня 2012 року № 3 та від 30 вересня 2013 року № 12), зазначено, що судам слід ураховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

Згідно зі статтею 4 ОСОБА_9 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації й статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» від 29 квітня 2004 року в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; усі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, надані, й надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать наявній конкретній та загальній інформації в його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, у документах, поданими позивачем виявлено розбіжності та виправлення. Рідні позивача мешкають у ОСОБА_4, з якими він підтримує звязок. На підставі наданої інформації, встановлено, що позивач повідомив неправдиві відомості щодо своєї особи та обставин, викладених у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відомості, які вказані в заяві щодо загрози життю позивача та життю рідних має суперечливий, непослідовний, сумнівний характер, тому можуть вважитися неправдоподібними.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином суд дійшов до висновку, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачами по справі доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення суб'єкта владних повноважень.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 24, 41, 71, 122, 128, 160-163, 167,186, 254 КАС України , суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Лаа Джарджіс до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 08 червня 2017 року.

Головуючий суддя Полях Н.А.

Судді Мар'єнко Л.М. Мельников Р.В.