Справа № 727/10510/16-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 727/10510/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Смотрицький В.Г.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

01 червня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Остафійчука Я.В.

представника третьої особи Лютікової Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Чернівецької міської ради, третя особа ГО "Чернівецьке обласне об'єднання учасників, ветеранів, інвалідів антитерористичної операції та їх сімей" про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 року позивач - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до Чернівецької міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування.

Шевченківський районний суд м. Чернівці ухвалою від 03 квітня 2017 року провадження по даній адміністративній справі закрив.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 03.04.2017 року та прийняти нове рішення, яким направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засідання представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити, в свою чергу представники відповідача та третьої особи проти апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, виходив з того, що оскаржуваним рішенням права позивачів не порушено, тобто вказане рішення не створює для позивачів жодних правових наслідків.

Крім того судом зазначено, що позивачі не можуть оскаржити вказане рішення оскільки на оскарження його як нормативно-правового акту мають право лише ті особи, щодо яких такий акт застосовано.

Колегія суддів апеляційної інстанції із зазначеними висновками суду першої інстанції погодитися не може та вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За приписами пункту 5 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках встановлених Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Згідно частини першої статті 55 Конституції України та пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 частини першої статті 3 КАС позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою надання правового захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

З викладеного вбачається, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Згідно з частиною другою статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Аналогічну позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у своїх рішеннях (постанови від 15 листопада 2016 року у справі № 800/264/16, від 11 листопада 2015 року у справі № 2а-2885/12/1470).

Вищий адміністративний суд України в інформаційному листі від 1 липня 2010 року №781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» зазначив, що акти індивідуальної дії стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

Оскаржуване позивачами рішення Чернівецької міської ради є актом індивідуальної дії та не стосується їх безпосередньо.

При цьому відсутність у будь-кого (крім осіб, відносно яких прийнято відповідний акт індивідуальної дії), прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним рішенням не породжує для таких осіб і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 157 КАС України виключними правовими підставами для закриття провадження у справі, зокрема є:

1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено є підставою саме для відмови у задоволенні такого позову без надання оцінки правомірності прийняття такого рішення, а не для закриття провадження.

Аналогічного правового висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в свої ухвалі від 25 травня 2017 року у справі № К/800/8015/17.

Таким чином, суд першої інстанції закриваючи провадження у даній адміністративній справі зазначаючи про неналежність здійснювати її розгляд в порядку адміністративного судочинства з підстав відсутності у позивачів права на звернення із цим позовом, не вірно застосував положення вказаної статті КАС України.

Також, ще одною підставою для закриття провадження по справі судом першої інстанції зазначено те, що даний спір є приватноправовим, а не публічно-правовим.

З приводу цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно з матеріалами справи, оскаржуване рішення про надання матеріальної допомоги цільового спрямування прийняте відповідачем в рамках реалізації програми підтримки зокрема учасників антитерористичної операції, яка в свою чергу прийнята з метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2016р. №719 «Питання забезпечення житлом сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідів І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали безпосередню участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов".

Вказаною Постановою КМУ визначено порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей.

Згідно статті 2 БК України бюджетне асигнування повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, „ часові, та цільові обмеження. Відповідно повноваження розпорядника бюджетних коштів реалізується через владні управлінські функції цього суб'єкта владних повноважень, який діє в межах бюджетної програми та бюджетного асигнування.

Таким чином, відповідач в даному випадку є розпорядником бюджетних коштів наданих йому у вигляді бюджетних асигнувань відповідно (на виконання) Постанови КМУ від 19.10.2016р. №719, а тому фактично виконує владні управлінські функції на підставі делегованих йому повноважень, що свою чергу свідчить про публічно-правовий характер даних правовідносин та можливість у випадку наявності на те відповідних підстав надання йому правової оцінки за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки вказаною постановою визначено порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам із зазначенням чіткого призначення на яке здійснюються такі бюджетні асигнування то в такому випадку ймовірним є виникнення ситуації коли буде необхідним перевірити дії зокрема органу місцевого самоврядування, під час вирішення питання про надання відповідної матеріальної допомоги, який в даному випадку буде діяти як суб'єкт владних повноважень, на відповідність їх вимогам Постанови КМУ від 19.10.2016р. №719.

Тобто перевірити, за наявності на те визначених КАС України підстав (наявність порушеного права) чи було таким органом (в даному випадку ОМС ) вимог вказаної Постанови при прийнятті рішення та наданні відповідної матеріальної допомоги за рахунок бюджетних коштів наданих в порядку державних субвенцій.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав забезпечити позивачам реальну можливість скористатись їх правами на справедливий судовий захист та зазначає, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про закриття провадження по даній справі, дійшов передчасного висновку про неможливість розгляду даного спору в рамках адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Чернівецької міської ради, третя особа ГО "Чернівецьке обласне об'єднання учасників, ветеранів, інвалідів антитерористичної операції та їх сімей" про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування скасувати.

Справу направити до Шевченківського районного суду м. Чернівці для продовження розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Ухвала суду складена в повному обсязі 06 червня 2017 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Залімський І. Г. Сушко О.О.