Справа № 203/1021/17(2-а/0230/83/2017)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2017-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року справа № 203/1021/17(2-а/0230/83/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Іванова С.М. Панченко О.М.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції в м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року у справі №203/1021/17(2-а/0230/83/2017) за позовом ОСОБА_1 до інспектора 3 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпрі Солобян Ігоря Олександровича, Управління патрульної поліції в м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 березня 2017 року звернувся до суду з позовом до інспектора 3 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпрі Солобян Ігоря Олександровича (далі - відповідач-1), Управління патрульної поліції в м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач-2), згідно з яким, просить:

- визнати протиправними дії відповідача-1 щодо винесення постанови АР №106625 від 13.03.2017 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності;

- скасувати постанову відповідача-1 АР №106625 від 13.03.2017 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП та провадження у справі закрити.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про те, що відмовив відповідачу-1 у наданні для перевірки страхового полісу, оскільки не бачив на це законних підстав. Вказує на те, що інспектор поліції не ознайомив позивача з правами наданими йому законом.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року позов задоволено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що відсутня фіксація порушення позивачем вимог ПДР, тому відповідачем не доведено належним чином вину позивача, а відтак вимогу інспектора поліції про пред'явлення страхового полісу варто вважати такою, що суперечить вимогам ч.1 ст. 32 Закону України «Про національну поліцію». Крім того, у судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що позивача позбавлено права на перенесення розгляду справи за місцем проживання та можливістю скористатися послугами адвоката, що є порушенням передбачених ст. 286 КУпАП вимог.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач-2 оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджено факт відсутності у позивача страхового полісу, крім того позивачем не спростовано факт відсутності у нього страхового полісу.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, позивач зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем-1 було винесено постанову серії АР №106625 від 13.03.2017 року по справі про адміністративне правопорушення, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме - при собі не мав поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та накладено штраф у розмірі 425,00 грн. (а.с.12).

Правомірність дій відповідача-1 при винесенні постанови серії АР №137804 від 13.03.2017 та законність цієї постанови є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, зробила висновок про наявність підстав для задоволення позову, проте з інших підстав.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов'язаний: мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із ст.53 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У відповідності до п.2.1 «ґ» Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р. (із змінами та доповненнями) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із п.2.4 «а» Правил дорожнього руху на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Згідно із ч.1 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, з огляду на обставини, які викладені в оскарженій постанові інспектора патрульної поліції та враховуючи об'єктивну сторону правопорушення, за яке передбачена відповідальність ч.1 ст.126 КУпАП, колегія суддів вважає, що фактично позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, яке полягало у не пред'явленні для перевірки поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Так, пунктом 21.2 статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється:

Відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод; органами Державної прикордонної служби України під час перетинання транспортними засобами державного кордону України.

В той же час, пунктом 21.3 статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов'язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред'являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

Таким чином, вказаною нормою права визначено обов'язок особи, яка керує транспортним засобом мати при собі страховий поліс і такий страховий поліс має бути пред'явлений посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

При цьому, положення ч.1 ст.126 КУпАП також вказують на обов'язок особи під час керування транспортним засобом мати при собі поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, відповідачем-1 зазначено про те, що позивач 13.03.2017 року о 01.25 год. в м. Дніпро Центральний район пл. Вокзальна, 11 здійснив зупинку, стоянку на доріжці для пішоходів, при собі не мав полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.12).

Тобто, в оскражуваній постанові зазначено про здійснення позивачем зупинки, стоянки на доріжці для пішоходів, проте не зазначено про факт керування позивачем транспортним засобом.

Слід зазначити й про те, що позивач в своїх доводах також зазначає про те, що на час вимоги відповідача-1 щодо пред'явлення полісу обов'язкового страхування він не керував транспортним засобом, а лише підійшов до автомобіля.

Враховуючи те, що положеннями статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено обов'язок особи, яка керує транспортним засобом мати при собі поліс обов'язкового страхування в свою чергу частиною 1 статті 126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки поліса обов'язкового страхування, при цьому відповідачем не зафіксовано та не надано доказів того, що позивач на час вимоги про пред'явлення полісу обов'язкового страхування використовував транспортний засіб в дорожньому русі, що свідчить про відсутність в діях позивача складу правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП та як наслідок про протиправність постанови АР №137804 від 13.03.2017 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач звертаючись до суду просить скасувати постанову відповідача-1 серії АР №106625 від 13.03.2017 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП в той час як в матеріалах справи наявна копія постанови винесена відповідачем-1 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП серії АР №137804. Проте, зазначені в позовній заяві помилки не є підставою для відмови у задоволення позову.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дії відповідача-1 щодо винесення постанови АР №137804 від 13.03.2017 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п'ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п'ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев'ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Тобто, складення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення є складовою виконання посадовою особою Національної поліції України своїх процесуальних обов'язків передбачених законом, а отже вимоги позивача щодо визнання протиправними дій відповідача по складенню та винесенню оскаржуваної постанови задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Отже, під дискреційним повноваженням суд повинен розуміти таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд є правозастосовуючим органом та не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Так, питання закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення віднесено до виключної компетенції відповідача.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження суб'єкта владних повноважень у відповідних правовідносинах, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись пунктами 3 частини 1 статті 198, статтею 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції - задовольнити частково.

Постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року у справі №203/1021/17(2-а/0230/83/2017) - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора 3 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпрі Солобян Ігоря Олександровича серії АР №137804 від 13.03.2017 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко