Справа № 756/6617/17
Суддя: Майбоженко А. М.
Дата ухвалення: 2017-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

09.06.2017 Справа № 756/6617/17
Ун. №756/6617/17
Пр. №2-а/756/260/17
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2017 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Майбоженко А.М. розглянувши в скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В:

16.05.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 31.07.2009 року вона перебуває на обліку в органах пенсійного фонду України та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

Відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва позивач отримує пенсію в розмірі 84% від суми заробітної плати, на які нараховувались страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження її граничного розміру.

11.04.2017 року позивач звернулась з заявою до Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Києві про перерахунок призначеної їй пенсії у зв'язку з підвищенням посадових окладів працюючим службовцям Національного банку України.

Листом від 25.04.2017 року №24160/06 Центральне об'єднане управління ПФУ в м. Києві відмовилось здійснити такий перерахунок пенсії позивачу.

З урахуванням викладеного, позивач просить зобов'язати відповідача здійснити з 01.04.2016 року перерахунок та виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв'язку з підвищенням розміру заробітної плати працюючим державним службовцям на підставі довідки Національного банку України №178-0017/4410 від 20.01.2017 року, в розмірі 84% від сум заробітної плати з якої призначено пенсію станом на 1 квітня 2016 року, без обмеження її граничного розміру та з урахуванням раніше проведених виплат.

Відповідач, одержавши копію ухвали про відкриття скороченого провадження надав суду заперечення, в яких зазначив, що нормативно-правові акти, якими визначались підстави та механізм проведення перерахунків пенсії, призначених відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, скасовані на момент звернення позивача з заявою про проведення перерахунку пенсії.

За результатами розгляду справи у скороченому провадженні, оцінивши повідомленні позивачем та відповідачем обставини, враховуючи достатність наявних матеріалів, вважаю можливим ухвалити судове рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, та вважаю правильним прийняти рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, отримує пенсію державного службовця з 31.07.2009 року, оскільки звільнена на пенсію з посади заступника директора департаменту Національного банку України.

Відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.07.2017 року позивачу призначена пенсія в розмірі 84% від сум заробітної плати, на які нараховувались страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження її граничного розмірі.

На підставі Положення про оплату праці працівників Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10 липня 2015 року №456 (зі змінами), та постанови Правління Національного банку України від 01 квітня 2016 року №229/ДСК Літер «В» «Про затвердження розмірів посадових окладів (тарифних ставок) працівників Національного банку», які введені в дію з 01 квітня 2016 року, було підвищено заробітну плату службовцям Національного банку України.

Згідно довідки №17-0017/4410 від 20.01.2017 року, позивач дійсно працювала в Національному банку України на посаді заступника директора департаменту, заробітна плата з якої призначено пенсію, для її перерахунку станом на 01.04.2016 року становить 62 477,55 гривень (а.с.8).

11.04.2017 року позивач звернулась до відповідача з заявою про перерахунок пенсії, посилаючись на збільшення розміру посадового окладу працівників Національного банку України, додавши до неї оригінал вказаної вище довідки.

На вказану заяву відповідач листом від 25.04.2016 року №24160/06 повідомив позивача, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (від 02.03.2015 №213-VIII) з 1 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу», а тому немає підстав для розгляду питання перерахунку пенсії. Таким чином, відмовив позивачу у перерахунку пенсії, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Згідно частини другої статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Положення Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У статті 22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 своєї Постанови від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснив, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституції України і чинними законами прав і свобод.

Позивач з 31.07.2009 року перебуває на пенсії, призначеної відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» (№3723-ХІІ від 16.12.1993 року), оскільки звільнена з посади заступника директора департаменту Національного банку України. Згідно ст.64 Закону України «Про Національний банк України» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача), умови найму, звільнення, оплати праці, надання відпусток, службові обов'язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу". Службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

На момент виходу позивача не пенсію, Законом України «Про державну службу» (№3723-ХІІ від 16.12.1993 року) було передбачено ряд соціальних гарантій, про які зазначаю нижче.

Так, згідно ст.37 вказаного Закону, на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу, зокрема, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Крім того, статтею 37-1 вказаного Закону передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Таким чином, позивач, набула право на отримання пенсії згідно Закону України «Про державну службу». Даним Законом також було передбачено соціальні гарантії щодо можливості проведення перерахунку пенсії, на які позивач при виході пенсію, правомірно сподівалась та розраховувала.

Відмова відповідача у проведенні перерахунку пенсії згідно заяви позивача від 11.04.2017 року обґрунтована тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (від 02.03.2015 року №213-VIII)» з 01.06.2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема відповідно до Закону України «Про державну службу». Постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 року «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», скасовано п.4 Постанови Кабінету Міністрів України №865 від 31.05.2000 року, яким визначався механізм перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 року №3723-ХІІ).

Приймаючи таке рішення, на думку суду, відповідач фактично звузив соціальні гарантії на достатній рівень матеріального забезпечення у старості, які полягають у можливості перераховувати призначену пенсію, на які обґрунтовано сподівалась та розраховувала позивач при виході на пенсію і припиненні своєї трудової діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 року №3723-ХІІ), державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 цього ж Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів державної влади, прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Розділу 11 Конституції України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, а саме - конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Аналізуючи категорію «звуження змісту прав і свобод» Конституційний Суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) констатував: «Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики» (абзаци п'ятий, шостий пункту 4).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) роз'яснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного прав в жодному разі не може бути порушена». Отже, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дій, внесення до них змін і доповнень стосовно закінчених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасування або обмеженням цих прав і свобод.

Таким чином, відповідач, застосовуючи до спірних правовідносин Закон №213 від 02.03.2015 року фактично допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод шляхом скасування або обмеження наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлені Законами України. Зазначене дає підстави вважати, що цим порушено приписи частин другої та третьої статті 22 Конституції України та частини 1 статті 58 статті 21 та 24 Конституції України.

Окремо слід зазначити, що частиною 2 ст. 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1), Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання, вимог, які він виводить з цього принципу.

Європейський суд з прав людини ще в 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16.12.1974) сформулював позицію щодо права власності громадянина на пенсію. Зокрема, у рішенні суду було зазначено, що у зв'язку із сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду виникає право власності на пенсію щодо внесеної частини до цього фонду.

Згідно зі змісту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Аналіз прецедентної практики Європейський суд з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від MALTZAN and Others v. Germany). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, сплата внесків із заробітної плати державного службовця надає право в майбутньому на використання позитивного права щодо призначення та перерахунку спеціального виду пенсії згідно Закону України «Про державну службу».

Окрім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) зазначив (п.п.38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, відсутність механізму реалізації права на перерахунок пенсії є втручанням у визначений майновий інтерес цього колишнього державного службовця за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII «Про Заяву Верховної Ради України Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» (Постанова № 462-VIII) схвалено заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому суд наголошує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме розміру щомісячної пенсії та можливості її перерахунку, повинна застосовуватися в Україні.

Таким чином, статтю 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини встановив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Крім того судом враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Велікода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми, можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумів сама сутність права на соціальний захист. Також, Судом відмічено складну економічну ситуацію в країні, та необхідність пошуку державою додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогам щодо захисту прав і свобод окремої особи. Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований і в рішеннях від 09.10.1979 року у справі «Ейрі про Ірландії» та від 12.10.2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в яких суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Суд, обізнаний про наявність такої позиції Європейського суду з прав людини, однак зауважує, що держава дійсно має право на регулювання соціальних виплат з метою необхідності дотримання балансу інтересів особи та суспільства, однак при цьому слід зважувати на дотримання прав особи щодо, зокрема, недопустимості звуження прав та свобод людини, а також утриматись від дій, які порушують вказаний принцип, що визначений положенням Конституції України, які є нормами прямої дії. Будь-яке втручання держави в сферу прав людини, зокрема в мирне володіння майном, повинно бути законним та переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Таке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті.

Задля з'ясування мети здійсненого втручання слід звернутись до змісту нормативно-правових актів, на які посилається відповідач при прийнятті рішення про відмову у проведенні перерахунку пенсії. Жоден з них, не містить посилань на зміну законодавства щодо пенсійного забезпечення державних службовців у зв'язку з неможливістю фінансового забезпечення соціальних гарантій пенсіонерів, що були надані їм раніше відповідним законодавством.

Судом встановлено, що загальний трудовий стаж позивача складає 36 років 3 місяці та 1 день, з яких стаж державного службовця 14 років 3 місяці 7 днів (12 років 9 місяців 17 днів як службовець НБУ).

Із системного аналізу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (від 09.07.2003 року №1058-ІV) вбачається, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а також диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу).

Маючи такий значний трудовий стаж, в тому числі на посадах в органах державної влади, позивач щомісячно ніс тягар щодо утримання та сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, розмір яких визначався з суми отримуваного доходу (заробітку), а тому дії відповідача що відмови у проведенні перерахунку пенсії у зв'язку зі збільшенням заробітної плати працюючого службовця на відповідній посаді є прямим втручанням у право позивача на мирне володіння особистим майном (пенсією), а також порушенням вищевказаного принципу загальнообов'язкового державного пенсійного страхування - диференціації розміру пенсій.

Також, суд звертає увагу на те, що у своєму рішенні №7-рп/2004 від 17.03.2004 року, прийнятим у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, Конституційний Суд України, вказав, серед іншого на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності вказаних осіб, як під час проходження служби так і після її закінчення зумовлена з тим, що служба в правоохоронних органах держави та Збройних Силах пов'язана з підвищеними вимогами до професійної придатності, фахових, фізичних та вольових якостей. Крім цього, до них у законодавчому порядку запроваджено певні обмеження конституційних прав і свобод, зокрема право на здійснення підприємницької діяльності.

У цьому ж рішення Конституційний Суд України послався на те, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів до існування (ст.46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім'ї рівня, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладних на них службових обов'язків у зв'язку з виконанням ними державних функцій.

Дане рішення не стосується осіб, на яких під час роботи в органах держави, поширювалась дія Закону України «Про державну службу», однак, слід зауважити, що даним Законом у відповідності до Конституції, на державних службовців було покладено виконання обов'язків держави на місцях, їх робота була пов'язана з наявністю ряду обмежень (щодо існування інших джерел доходів, можливості займатись підприємницькою діяльністю), що вказує на неможливість порушення державою правомірних сподівань державного службовця щодо забезпечення належного утримання у старості.

З огляду на викладене, суд вважає неправомірним рішення відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивачу та вважає правильним, застосовуючи принцип верховенства права, здійснити захист її прав у судовому порядку шляхом прийняття рішення про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв'язку з підвищенням розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі довідки Національного банку України №178-0017/4410 від 20.01.2017 року.

Вирішуючи питання щодо строку проведення перерахунку та виплати суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку.

У позовній заяві позивач просить зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.04.2016 року, звернувся до суду з позовом 16.05.2017 року, а тому позов підлягає задоволенню лише в межах строку звернення до суду, а саме з 16.11.2016 року.

Клопотання про поновлення вказаного строку позивачем не заявлено, а тому суд вважає, що позовні вимоги за період з 01.04.2016 до 15.11.2016 року підлягають залишенню без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

З урахуванням викладеного, суд вважає правильним задовольнити заявлені позивачем вимоги частково.

Керуючись 183-2, 256 КАС України, суд, -,

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії задовольнити частково.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві здійснити перерахунок та виплату з 16 листопада 2016 рокуОСОБА_1 пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв'язку з підвищенням розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, на підставі довідки Національного банку України №178-0017/4410 від 20.01.2017 року в розмірі 84% від сум заробітної плати, з якої призначено пенсію станом на 1 квітня 2016 року, без обмеження її граничного розміру та з урахуванням раніше проведених виплат.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії за період з 01.04.2016 року по 15.11.2016 року - залишити без розгляду.

Постанову суду в межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.М. Майбоженко