Справа № 818/653/16
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" червня 2017 р. м. Київ К/800/31797/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І. (доповідач), Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області про зняття арешту з майна та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумської області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2016 року Охтирська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області (далі - ДПІ) звернулася з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області (далі - ДВС), у якому просила зняти арешт з майна, що перебуває у податковій заставі для погашення податкового боргу згідно акту опису майна №2/18-08/25-014 від 12 лютого 2014 року (далі - спірний арешт), та виключити таке з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог ДПІ зазначала, що спірний арешт порушує її законні права та інтереси та накладено ДВС всупереч вимогам Податкового кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» тощо, а тому просила про задоволення позову.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 14 липня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДПІ, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що накладаючи спірний арешт на майно ДВС не перевірив інформації про наявність чи відсутність інших обтяжень щодо цього майна із врахуванням пріоритету податкової застави щодо інших обтяжень та порядку їх черговості, чим порушив переважне право ДПІ на реалізацію майна боржника для погашення податкового боргу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний арешт здійснено у відповідності до закону, а також з того, що спосіб захисту, обраний позивачем не відповідає чинному законодавству.

Проте, до таких висновків суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що ДПІ проведено опис рухомого майна в податкову заставу, у зв'язку з наявністю податкового боргу Публічного акціонерного товариства «Лебединський МБДЕ завод «Темп» (далі - ПАТ) в сумі 1581819,36 грн., про що складено відповідний акт № 2/18-08/25-014 від 12 лютого 2014 року.

У зазначений акт внесено наступне рухоме майно платника податку - ПАТ: станок з ЧПУ 16А20Ф3-139, інвентарний номер 104041, 1990 року випуску, вага 4150 кг, 5150х2260х1700; станок з ЧПУ 16А20Ф3-139, інвентарний номер 104044, 1990 року випуску, вага 4150 кг, 5150х2260х1700; станок трубогибочний в комплекті для труб, інвентарний номер 465, 2009 року випуску, вага 370 кг, 800х500х1200; півавтоматичний горизонтальний стрічковий верстат ВМSY 280 дод. у комплекті гідролещата із зажимом, інвентарний номер 475, вага 540 кг, 2008 року випуску, 1800х850х1200; станок токарний з ЧПУ 16Б16Т 1С1, інвентарний номер 483, б/у, 1990 року випуску; верстат вертикально-фрезерний, інвентарний номер 456, модель ГФ 217 11; установка компресорна ВВУ 2/10 54, інвентарний номер 461; станок 1К62, інвентарний номер 32.

Зазначена податкова застава зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 18 лютого 2014 року, що підтверджується відповідним витягом.

Разом з цим, з 2013 року на виконанні ДВС перебувало зведене виконавче провадження про стягнення з ПАТ заборгованості на користь низки стягувачів, в тому числі на виконання рішень Господарського суду міста Києва № 910/6567/13 від 4 грудня 2013 року та Господарського суду Сумської області № 920/71/14 від 4 лютого 2014 року.

На виконання зазначених рішень ДВС накладено арешт на рухоме майно ПАТ, в тому числі й на майно, що включене до вказаного акту опису податкової застави.

Даний арешт зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 13 березні 2014 року.

Так, спірні відносини сторін регулюються Законами України «Про виконавче провадження» (в редакції спірного періоду), «Про заставу», Податковим кодексом України, а також Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» визначені гарантії прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні. Так, державний виконавець зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб, гарантованих Конституцією України.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

У відповідності до статті 32 та частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно боржника. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з частинами 1, 4 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно підпунктів 5.3.4., 5.3.5. та 5.3.9. пункту 5 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 № 74/5 для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено в разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Відомості про заставу рухомого майна державний виконавець може отримати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Тобто, з урахуванням зазначених положень законодавства, при здійсненні виконавчих дій щодо арешту майна, яке перебуває у заставі (в тому числі податковій), державний виконавець має з'ясувати усі обставини щодо можливості звернення стягнення на таке майно, в залежності від періоду забезпечення заставою та права інших осіб на її предмет.

Судам слід було встановити, до якого виду застави відноситься спірне майно, тобто з'ясувати юридичну природу предмету спору, що виник між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи спірний арешт накладено на рухоме майно ПАТ, що перебуває у податковій заставі для погашення податкового боргу в сумі 1581819,36 грн.

У відповідності до статті 18 Закону України «Про заставу» наступні застави вже заставленого майна допускаються в разі, якщо інше не передбачено законом і попередніми договорами застави. Якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше.

Так, згідно з підпунктом 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов'язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

З метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу (пункт 88.1 статті 88 Податкового кодексу України).

Виникнення права податкової застави передбачено статтею 89 Податкового кодексу України.

Пунктом 90.1. статті 90 цього ж Кодексу визначається пріоритет податкової застави щодо пріоритету інших обтяжень (включаючи інші застави) встановлюється відповідно до закону.

Визначення правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна передбачений Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з яким закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що обтяження поділяються на публічні та приватні. Публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом.

При цьому згідно вимог статті 37 цього Закону податкова застава відноситься до публічних обтяжень.

Згідно вимог частини 3 статті 38 Закону якщо рухоме майно, яке є предметом публічного обтяження, є також предметом інших обтяжень, задоволення прав обтяжувача за публічним обтяженням або особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, здійснюється в черговості згідно з пріоритетом публічного обтяження.

Пріоритет публічного обтяження встановлюється з моменту його реєстрації. Зареєстровані публічні обтяження не мають пріоритету над обтяженнями того ж рухомого майна, які були зареєстровані раніше моменту реєстрації публічного обтяження, а також обтяженнями, які мають вищий пріоритет згідно з правилами, встановленими розділом III цього Закону (частина 2 статті 39 Закону).

Суди попередніх інстанцій не врахували положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та не з'ясували можливості застосування правил пріоритету, черговості та правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна, на яке накладено спірний арешт.

Отже, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу скаргою Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумської області задовольнити частково.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14 липня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

Ю.К. Черпак