Справа № 826/14191/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 червня 2017 року № 826/14191/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач або ОСОБА_1) з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі по тексту - відповідач або ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.04.2016 № 602-1305.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю рішення відповідача про нарахування ОСОБА_1 податкового зобов?язання по земельному податку у сумі 170 073 грн. Позивач заперечує набуття ним права власності та/або право користування на земельні ділянки у встановленому законом порядку, та вказує на відсутність у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про зареєстровані за ним на праві власності та/або користуванні земельні ділянки. За наведених обставин позивач вбачає відсутність правових підстав для сплати ним земельного податку за земельну ділянку під належними йому нежилими приміщеннями у жилому будинку.

У призначеному судовому засіданні, 08.02.2017 представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та усно пояснили, що у власності ОСОБА_1 перебувають нежилі приміщення, всього загальною площею 257,20 кв.м., у багатоквартирному жилому будинку АДРЕСА_1, які використовуються ним для ведення ресторанного бізнесу.

Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

В наданих суду письмових запереченнях представник податкової інспекції повідомив, що спірна сума земельного податку була розрахована на земельну ділянку площею 246,58 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі даних витягу з технічної документації Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації № Ю-33816/2011 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (обліковий код 82:025:005), виданої за заявою ОСОБА_1

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника відповідача у судове засідання, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.04.2016 № 602-1305, яким ОСОБА_1 на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 170 073 грн.

Як вбачається з тексту наданих відповідачем письмових заперечень, оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 22.04.2016 позивачу нараховано земельний податок за 2016 рік за фактом використання ним земельної ділянки загальною площею 246,58 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Для розрахунки суми земельного податку контролюючим органом взяті відомості з витягу з технічної документації Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації № Ю-33816/2011 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (обліковий код 82:025:005), виданої за заявою ОСОБА_1 Копія такого витягу з технічної документації надана до матеріалів справи.

Також представник відповідача надав суду розрахунок спірної суми земельного податку та копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 29.08.2011.

Дослідивши зміст цього договору купівлі-продажу нежилих приміщень суд встановив, що ОСОБА_1 придбав у товариства з обмеженою відповідальністю «Окей» нежилі приміщення з № 1 по № 13, ліфт (групи приміщень № 207) в літ. «А», загальною площею 257,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Цільове призначення нежилих приміщень - для улаштування закладу торгівлі та ведення ресторанного господарства.

Відповідно до п. 5, 7 цього договору купівлі-продажу нежилих приміщень, будинок, приміщення якого відчужуються, є пам'яткою архітектури місцевого значення (охоронний номер 388, наказ Міністерства культури і туризму України від 07.09.2006 №747/0/16-06) та внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

За змістом Переліку пам'яток культурної спадщини та об'єктів культурної спадщини (книга 1.1 до Головного плану м. Києва) та за даними з Інтернет-ресурсів, за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться пам?ятка архітектури - багатоквартирний житловий будинок співробітників НКВС (споруджений у 1934-1935 роках), в якому наразі знаходиться ресторан «La Veranda».

На переконання відповідача з часу реєстрації права власності на придбані нежитлові приміщення у багатоквартирному жилому будинку у позивача виникає обов'язок по сплаті земельного податку за частину земельної ділянки під такими приміщеннями, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Не погоджуючись з правомірністю податкового повідомлення-рішення від 22.04.2016 № 602-1305 з тих мотивів, що підставою для нарахування земельного податку в силу п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України є виключно дані державного земельного кадастру, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з цим позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України) використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом пп. 14.1.72 і 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

При цьому, в силу п. 269.2 цієї ж статті Кодексу особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу (зокрема, п 297.1 ст. 297 ПК України передбачено, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва).

Згідно з п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Водночас, згідно з п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Наявні у справі матеріали свідчать, що ОСОБА_1 є власником нежилих приміщень №№ 1 - 13 (групи приміщень № 207) загальною площею 257,20 кв.м., що розташовані у багатоквартирному жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 29.08.2011. Дані обставини як і факт реєстрації у встановленому порядку зазначених об'єктів нерухомості у Реєстрі прав власності на нерухоме майно позивач не заперечує.

Належні йому на праві приватної власності нежилі приміщення позивач використовує в якості закладу громадського харчування - ресторану. При цьому, право користування земельною ділянкою, що знаходиться під такими приміщеннями, позивач у встановленому порядку не зареєстрував.

Згідно з правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 02.12.2015 (справа № 21-3517а15), згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Права власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються ст. 120 ЗК України і ст. 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287 ПК України).

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За таких обставин, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 07.07.2015 (справа № 21-775а15),

В силу норм ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 цього Кодексу, обов'язок зі сплати земельного податку виник у ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (нежилі приміщення).

При цьому, суд звертає увагу, що сторонами та їх представниками під час розгляду справи не були повідомлені обставини про звільнення позивача від сплати земельного податку в порядку ст. 297 ПК України, як суб'єкта господарювання, який застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.

За даними Реєстру платників єдиного податку на офіційному веб-сайті Державної фіскальної служби України (www.sfs.gov.ua) суд встановив, що відомості про платника єдиного податку ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у зазначеному Реєстрі відсутні.

Таким чином, на думку суду, контролюючий орган має правові підстави для визначення позивачу податкового зобов'язання по земельному податку за частину земельної ділянки під нежилими приміщеннями в багатоквартирному жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Надаючи оцінку правильності проведеного відповідачем розрахунку земельного податку позивача за 2016 рік у сумі 170 170 073 грн. суд встановив, що такий розрахунок проведено з порушенням норм чинного законодавства з наступних мотивів.

Проаналізувавши тексти наданих представником відповідача копії витягу з технічної документації Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації № Ю-33816/2011 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (обліковий код 82:025:005), датованого 23.11.2011, та розрахунку спірної суми земельного податку суд встановив, що фактично відповідачем була розрахована нова нормативно грошова оцінка земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, з використанням нових даних щодо базової вартості 1 кв.м. землі у м. Києві (встановлений рішенням Київської міської ради від 03.07.2014 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва»).

Такі дії контролюючого органу суперечать ст.ст. 15, 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» (за змістом останніх витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, тобто, наразі - Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастром), відповідно до п. 1 Положення про зазначений орган, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15), а тому відповідно вчинені ним поза межами наданої відповідачу компетенції.

Крім того, як зазначалося вище по тексту цього судового рішення, відповідно до встановленого у п. 287.8 ст. 287 ПК України порядку обрахунку земельного податку для власника нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку, для розрахунку суми податку позивача з урахуванням частки прибудинкової території контролюючим органом мали братися до уваги також площа нежилого приміщення, загальна площа земельної ділянки та загальна площа жилого будинку, що натомість зроблено не було.

Також відповідно до п. 286.1 ст. 186 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ЗК України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до ст. 194 ЗК України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 №3613-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об'єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території) за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з кадастрової карти (плану) та іншої картографічної документації Державного земельного кадастру.

Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру надається банкам, центральному органу виконавчої влади, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.

Отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов'язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки (крім складення заповітів).

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку видається заявнику в день надходження заяви.

Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.

Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором та посвідчується його печаткою.

В ході розгляду справи у суді відповідач (суб'єкт владних повноважень) всупереч норм ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 2 ст. 71 КАС України не надав суду документальні докази використання під час обрахунку спірної суми земельного податку позивача даних державного земельного кадастру.

Отже, на підставі викладеного можливо зробити висновок, що відповідачем розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов'язкова наявність яких обумовлена нормами ПК України, що має своїм наслідком визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 22.04.2016 № 602-1305.

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700,73 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві ().

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції порядку протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185 - 187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов