Справа № 337/5111/16-а (2-а/337/29/2017)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2017 рокусправа № 337/5111/16-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишев О.О.,

за участю представників:

позивачів: не зявилися,

відповідача: не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3

на постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2017 року

у справі №337/5111/16-а

за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3

до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулася у Хортицький районний суд м. Запоріжжя з позовом до управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про визнання протиправними та скасування рішень №39 від 13 жовтня 2016 року та №49 від 16 грудня 2016 року про відмову в поновленні виплати та перерахунку пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року, зобовязання поновити з 07 жовтня 2009 року виплату пенсії за віком, призначивши її на загальних підставах із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за 2015 рік з урахуванням доплат та надбавок, включаючи надбавку дітям війни, з проведенням перерахунку та індексації пенсії відповідно до статей 27, 28, 40, 42, 43, 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в розмірі, визначеному законодавством на момент проведення перерахунку і поновлення виплати пенсії, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з виплатою компенсації втрати частини доходу у звязку з несвоєчасністю виплати, з подальшою виплатою пенсії та індексації до неї довічно на визначені банківські рахунки.

За доводами позивачів, відповідачем протиправно порушено їх право на пенсійне забезпечення.

Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2017 року, прийнятою в порядку скороченого провадження, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовані рішення управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя №39 від 13 жовтня 2016 року та №49 від 16 грудня 2016 року про відмову у поновленні виплати пенсії за віком.

Зобовязано поновити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виплату пенсії за віком з 05 жовтня 2016 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя, не погодившись з постановою суду першої інстанції, у січні 2017 року подало апеляційну скаргу.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, у січні 2017 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2017 року, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2017 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2017 року, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя на постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2017 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишено без розгляду у звязку з тим, що апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою, яка не відповідала вимогам статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України, внаслідок того, що позивачами не підтверджено зарахування до Державного бюджету України судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2017 року апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя залишено без задоволення, постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2017 року без змін.

Отже, Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом не досліджувалися доводи, факти та обставини викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3.

20 березня 2017 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 повторно подала апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції, на підставі якої відкрито апеляційне провадження.

Представником позивачів подані копії листів державного підприємства «Інформаційні судові системи» Державної судової адміністрації України від 17 березня 2017 року, за змістом яких підтвердження сплати 10 лютого 2017 року судового збору кожним з позивачів надіслано до автоматизованої системи документообігу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду 15 лютого 2017 року о 15:45 годині (т. 2 а.с. 14, 19).

За змістом статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства, зокрема, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Аналогічні положення містяться в статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що принципами здійснення правосуддя в адміністративних судах, зокрема є рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом забезпечення апеляційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність перегляду постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2017 року за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3.

На підставі клопотання про заміну сторони його правонаступником, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні допущено процесуальне правонаступництво управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя Правобережним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянами України, що підтверджується паспортами громадянина України для виїзду за кордон, виданих 31 жовтня 1997 року №АЕ 272457 та № АЕ272456 відповідно (т. 1 а.с. 12, 16).

З 19 серпня 1995 року ОСОБА_2, а з 14 липня 1997 року ОСОБА_3 призначена пенсія за віком довічно, виплата якої здійснювалась управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району.

У листопаді 1997 року позивачі виїхали на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, з жовтня 2004 року прийняті на консульський облік в консульському відділі Посольства України в цій країні (т. 1 а.с. 13, 17).

05 жовтня 2016 року позивачами до управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя подані заяви про поновлення з 07 жовтня 2009 року виплати пенсій за віком з відповідними документами, на які відповідачем надано відповідь від 19 жовтня 2016 року про те, що рішенням комісії від 13 жовтня 2016 року №39 позивачам відмовлено в поновленні виплати пенсії у звязку з відсутністю реєстрації їх місця проживання в Україні (т. 1 а.с. 26, 50-52).

13 та 14 грудня 2016 року позивачі повторно звернулися до відповідача із заявами про поновлення з 07 жовтня 2009 року виплати пенсій за віком з відповідними документами, на які відповідачем надано відповідь від 20 грудня 2016 року про те, що рішенням комісії від 16 грудня 2016 року №49 відмовлено в поновленні виплати пенсії у звязку з відсутністю реєстрації місця проживання в Україні (т. 1 а.с. 27-32, 53, 54).

Також, відповідач зазначив, що поновлення пенсії можливо після одержання посвідки на постійне проживання в Україні або іншого документа, який підтверджує місце постійного проживання в Україні, з дня звернення за пенсією.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного кодексу України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами, що закріплено у частині 3 статті 25 Конституції України.

Враховуючи наведені норми, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед відїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обовязковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у звязку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Також Верховний Суд України неодноразово висловлював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Так, у постановах від 12, 19 травня та 6 жовтня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15, 21-2427а15, 21-2419а15) міститься висновок про те, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про необхідність задоволення частини позовних вимог з часу звернення позивачів із заявами до відповідача.

Водночас у постановах від 08 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) Верховний Суд України, переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справах зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України та помилково не застосував положення статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі, звернення до суду обумовлено необхідністю захисту порушеного відповідачем права позивачів на поновлення виплати пенсії з часу визнання неконституційними положень закону, на підставі яких виплату такої було припинено і які, в силу приписів частини 2 статті 152 Конституції України, втратили свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто, порушення прав позивачів, щодо захисту якого подано цей адміністративний позов відбулося після ухвалення Рішення Конституційного Суду України 07 жовтня 2009 року.

Згідно з матеріалами справи, позивачі звернулися до відповідача 05 жовтня 2016 року, тобто через 6 років 6 місяців після прийняття Рішення Конституційним Судом України, та з адміністративним позовом до суду 22 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 1).

Не підлягають застосуванню до позовних вимог положення частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», частини 2 статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки зазначені норми встановлюють строки виплати нарахованих пенсій за минулий час і не визначають строки поновлення виплати пенсій.

Частинами 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Отже, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

У рішенні «Меньшикова проти України» від 08 квітня 2010 року (заява №377/02), Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashmgdane v the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п 57, серія А, №93). Суд підкреслює що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (рішення у справі «Звольський та Звольська проти Чеської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v the Czech Republic), заява № 46129/99, n 46, ЕСПЛ 2002 IX)».

Відповідно до змісту адміністративного позову та апеляційної скарги, представник позивачів зазначила, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 з 1997 року самостійно (без дітей та родичів) постійно проживають за межами України, є особами похилого віку; позивачі не змогли своєчасно дізнатися про тривале порушення права на отримання пенсії, у звязку з тим, що за місцем їх проживання в Ізраїлі відсутні друковані видання центральних органів виконавчої та законодавчої влади та інші офіційні засоби масової інформації, в яких публікуються зміни до законодавства України. Внаслідок старшого віку, відсутності будь-яких навичок користування персональним компютером, позивачі не мають доступу до інформаційних компютерних систем, ізраїльське телебачення не інформує про зміни законодавства України. Також, просить врахувати незадовільний стан здоровя та матеріальний стан позивачів, технічні складності оформлення позовної заяви.

Згідно з копіями медичних довідок від 30 серпня 2016 року, ОСОБА_3 у 2012 році зазнав оперативного втручання, у березні 2016 року переніс інфаркт міокарда; ОСОБА_2 має добрий загальний стан здоровя (т. 1 а.с. 64, 66).

Відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Статтею 34 Конституції України передбачено, зокрема, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який затверджений постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року опублікований у Офіційному віснику України від 11 січня 2006 року (2005 р., № 52, стор. 728, стаття 3383, код акту 34788/2005) та набрав чинності з дня опублікування.

Також, вказаний акт опублікований у мережі Інтернет, зокрема, на офіційному сайті Верховної Ради України. Посиланням на цей акт міститься також на офіційному сайті Пенсійного Фонду України, а відтак цей акт є доступним для ознайомлення незалежно від місцезнаходження зацікавленої особи.

Крім того, рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, опубліковано в офіційному виданні «Офіційний вісник України» від 02 листопада 2009 року (2009 р., №82, стор. 52, стаття 2792, код акту 48235/2009) та у Віснику Конституційного суду України (2009 р., №6, стор. 47). Вказане Рішення також розміщено на його офіційному сайті Конституційного суду України та Верховної Ради України, а відтак також є доступним для ознайомлення незалежно від місцезнаходження зацікавленої особи.

Згідно з частиною 2 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У силу закону, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Позивачами не доведено, матеріалами справи не підтверджено, що захворювання (діагнози) ОСОБА_3 мали наслідком стійкий, тривалий розлад його здоровя, що стали перешкодою для обізнаності про порушення права на пенсійне забезпечення.

Відсутність у позивачів навичок користування персональним компютером не підтверджують неможливість звернення за сторонньою допомогою для доступу до інформаційних ресурсів в мережі Інтернет.

Відповідно до змісту статті 59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Обставинами та матеріалами справи не підтверджується, що майновий стан позивачів створював перешкоди для своєчасного звернення за захистом своїх прав, свобод та інтересів або доступу до правової допомоги, у тому числі й безоплатної.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів, матеріалів справи не знайшов підстав для визначення причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, інших причин, що обєктивно унеможливили або ускладнили відповідного адміністративного позову до суду в строк не встановлено, у звязку з чим, позовні вимоги за період з 07 жовтня 2009 року по 21 червня 2016 року заявлені поза межами строку звернення до суду та розгляду не підлягають.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про протиправність та необхідність скасування рішень управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя №39 від 13 жовтня 2016 року та №49 від 16 грудня 2016 року про відмову позивачам у поновленні виплати пенсії за віком.

Також, з урахуванням викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобовязання Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити ОСОБА_2, ОСОБА_3 виплату пенсії за віком, з урахуванням шестимісячного строку звернення з позовом до суду, тобто з 22 червня 2016 року.

Щодо позовних вимог про призначення пенсії позивачам на загальних підставах із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за 2015 рік з урахуванням доплат та надбавок, включаючи надбавку дітям війни, з проведенням перерахунку та індексації пенсії відповідно до статей 27, 28, 40, 42, 43, 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в розмірі, визначеному законодавством на момент проведення перерахунку і поновлення виплати пенсії, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з виплатою компенсації втрати частини доходу у звязку з несвоєчасністю виплати, з подальшою виплатою пенсії та індексації до неї довічно на визначені банківські рахунки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Доводи представника позивачів щодо застосування до спірних відносин положень статті 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в частині призначення пенсії знову на загальних підставах, у звязку з тим, що після припинення виплати пенсії минуло більше ніж 5 років, є необґрунтованими, оскільки нормами цієї статті регламентуються деякі питання призначення, припинення та поновлення пенсії по інвалідності, а позивачі до припинення виплати, отримували пенсію за віком; до відповідача звернулися із заявами про поновлення виплати пенсії за віком.

У звязку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог про нове призначення пенсій за віком, відсутні й підстави для задоволення вимоги про застосування у розрахунку пенсії на підставі статей 40, 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» показника середньої заробітної плати за 2014, 2015, 2016 роки.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

У відповідності до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Таким чином, обов'язковою умовою для задоволення вимог позивача є порушення відповідачем відповідними діями (бездіяльністю) чи рішенням прав та законних інтересів такого позивача.

Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

З 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитина війни особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

З огляду на те, що ОСОБА_3 народився 27 лютого 1939 року в м. Генічеську Херсонської області, ОСОБА_2 народилася 19 серпня 1940 року в м. Мелітополі Запорізької області, є громадянами України, то позивачі відповідають законодавчому визначенню дитина війни.

Статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, на час призначення та припинення виплат пенсій позивачам підвищення, як дітям війни національним законодавством не передбачалося та фактично не виплачувалося.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 27 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Частинами 1, 2 статті 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Крім індексації пенсії, передбаченої частиною першою цієї статті, у разі якщо величина середньомісячної заробітної плати штатного працівника в Україні за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, за минулий рік зросла, з 1 березня поточного року розмір пенсії підвищується на коефіцієнт, що відповідає не менш як 20 відсоткам темпів зростання середньомісячної заробітної плати штатного працівника в Україні порівняно з попереднім роком, крім випадків, коли підвищення пенсійних виплат за минулий рік перевищило цей коефіцієнт.

Якщо коефіцієнт підвищення пенсійних виплат у минулому році був менший, ніж зазначений у цій частині, то збільшення пенсій здійснюється з урахуванням попереднього підвищення.

За змістом частини 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключно цим Законом визначаються умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Згідно з частиною 2 статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності 01 січня 2004 року, тобто після припинення виплати пенсій позивачам, перерахунок пенсії за віком, призначеної до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

У відповідності до підпункту 7 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, Управління відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Отже, порядок здійснення усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» належить до компетенції органів Пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

За змістом Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596, одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

На час виникнення спірних відносин, відповідачем не призначалася, не нараховувалася та не виплачувалася пенсія, отже строки виплати пенсії відповідачем не порушувалися.

Враховуючи наведене, зміст прав, свобод та інтересів, за захистом яких звернулися позивачі, встановлені обставини справи, у тому числі те, що відповідачем не було поновлено виплату пенсії позивачам без врахування відповідних перерахунків, доплат, індексацій, не певні банківські рахунки, підстав вважати, що їх право в цій частині порушене відповідачем у апеляційного суду немає, а такі вимоги позивачів слід вважати передчасними, отже задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги апеляційної скарги про винесення окремої ухвали про визнання незаконним та відклик директивного листа Пенсійного фонду України від 17 лютого 2015 року № 4626/02-40 та притягнення до відповідальності осіб, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

За змістом листа від 17 лютого 2015 року №4626/02-40, що міститься в матеріалах справи, Пенсійний фонд України повідомив керівників головних управлінь Пенсійного фонду України в областях та м. Києві про механізм виконання рішень судів про поновлення виплати пенсій в України особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон (т. 1 а.с. 55).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що вказаний лист не є нормативно-правовим чи організаційно-розпорядчим актом, за своїм змістом не регулює питання та процедуру виконання судових рішень, та за характером не є обовязковим до виконання.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку щодо необхідності скасування постанови суду першої інстанції, та прийняття нової постанови по суті заявлених вимог. Враховуючи наявність ухвали суду апеляційної інстанції від 13 березня 2017 року, якою постанова суду першої інстанції залишена без змін, та відсутність процесуальної норми, яка регламентує дії суду апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги, що надійшла після апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції з огляду на положення частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України застосовує положення статті 232-1 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає розгляд касаційної скарги за правилами, встановленими главою 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, за наявності підстав, скасування ухвали або постанови суду касаційної інстанції.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим постанова суду першої інстанції від 17 січня 2017 року та ухвала суду апеляційної інстанції від 13 березня 2017 року підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 1 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Стаття 163 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що питання встановлення строку для подання суб'єктом владних повноважень звіту про виконання постанови, вирішується при постановленні судового рішення, про що зазначається в резолютивній частині постанови.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а також порядок їх виконання, зокрема подання звіту про виконання судового рішення, покладення на відповідача або його посадову особу обовязку по виконанню судового рішення, здійснюється в порядку та в спосіб встановлений статтями 267, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, та не може бути використано як спосіб захисту порушеного права.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а також встановлення судом порядку виконання судового рішення покликані забезпечити повне та своєчасне виконання рішень в адміністративних справах, використання вказаних заходів є правом, а не обовязком суду, який ухвалив рішення, тому суд використовує вказані заходи на власний розсуд з урахуванням наявності обставин, що зумовлюють необхідність забезпечення контролю за виконанням судового рішення або встановлення порядку виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачами в адміністративному позові не наведено підстав, які б свідчили про намір відповідача ухилитися від виконання рішення суду, тому відсутніми є підстави для застосування заходів судового контролю.

З огляду на набрання законної сили постановою суду апеляційної інстанції з моменту проголошення відповідно до частини 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та обовязковістю її виконання згідно з частиною 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для звернення постанови до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Сума судового збору обчислена відповідно до норм Закону України «Про судовий збір», що підлягала сплаті за подання адміністративного позову складає 551,20 гривень, за подання апеляційної скарги складає 606,32 гривень.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожним окремо, за подання: адміністративного позову сплачено по 551,20 гривень, що підтверджується квитанціями від 23 грудня 2016 року №1107 та №1084 відповідно (т. 1 а.с. 87,93); апеляційної скарги по 606,32 гривень, що підтверджується квитанціями від 10 лютого 2017 року №43552 та №43541 відповідно (т. 2. а.с. 12, 13).

Отже, з урахуванням часткового задоволення: позовних вимог, апеляційної скарги; розподілу підлягають судові витрати понесені позивачами за подання позову та апеляційної скарги, а сума, що підлягає присудженню на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя складає 578,76 гривень кожному з позивачів.

Керуючись статтями 9, 94, 183-2, 196, 198, 202, 205, 206, 211, 212, 232-1 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2017 року скасувати.

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3; Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя задовольнити частково.

Постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя №39 від 13 жовтня 2016 року та №49 від 16 грудня 2016 року про відмову ОСОБА_2, ОСОБА_3 у поновленні виплати пенсії за віком.

Зобов'язати Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити ОСОБА_2, ОСОБА_3 виплату пенсії за віком з 22 червня 2016 року.

Позовні вимоги за період з 07 жовтня 2009 року по 21 червня 2016 року залишити без розгляду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 578 (пятсот сімдесят вісім) гривень 76 коп.

Стягнути з Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 578 (пятсот сімдесят вісім) гривень 76 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим