Справа № 806/291/17
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2017-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"07" червня 2017 р. Справа № 806/291/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Мацького Є.М.

суддів: Капустинського М.М.

ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Гунько Л.В.,

позивача,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "04" квітня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправним наказу, поновлення в званні та на посаді ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправним наказу, поновлення в званні та на посаді. В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказом №323 о/с від 14.12.2016 його було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" ( за власним бажанням). Позивач вказує, що рапорт про звільнення ним було написано під примусом зі сторони співробітників ГУ НП в Житомирській області, а тому вважає своє звільнення протиправним та просить поновити його у званні та на посаді.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.12.2016 старший лейтенант поліції ОСОБА_4 після добового чергування прибув до управління кадрового забезпечення ГУНП та отримав службове посвідчення поліцейського.

Того ж дня, відносно старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4, який перебував в кафе "Шашличний двір" з явними ознаками алкогольного спяніння, висловлювався нецензурною лайкою та поводив себе агресивно було затримано та доставлено до Житомирського ВП ГУНП для зясування всіх обставин.

В результаті проведеного огляду на стан спяніння було підтвердження факт перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного спяніння. Наведені обставини підтверджуються протоколом обласного наркологічного диспансеру Житомирської обласної ради №524 від 13.12.2016.

В подальшому відносно старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 складено адміністративний протокол серії АА № 184525 за ст. 173 КУпАП.

13 грудня 2016 року ОСОБА_4 на ім'я начальника ГУНП в Житомирській області було подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 14.12.2016 у звязку з наявністю поважних причин (не влаштовують умови проходження служби).

Наказом №323 о/с від 14.12.2016 його було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" ( за власним бажанням).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VІІІ).

Відповідно до вимог статті 1 цього Закону Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом(ч.2).

Відповідно до вимог ст.3 Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з приписами статті 58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Згідно із приписами ст.59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог ст.60 цього Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 77 Закону встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Разом з тим, розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З правового аналізу зазначених норм права вбачається, що національна поліція є структурою Міністерства внутрішніх справ і в питаннях своєї діяльності та проходження служби поліцейськими керується в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ. Отже нормативно-правові акти , які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як норми спеціального права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час виникнення спірних правовідносин є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Разом з тим, Законом України №580-VIII, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України не визначено терміну, за який працівник повинен попередити свого безпосереднього керівника про звільнення, а тому до вказаних правовідносин слід застосовувати пункт 68 Положення № 114, за яким, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Однак, у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Як вбачається з матеріалів справи, в рапорті позивач зазначив дату, з якої просив звільнити, а наявні на заяві резолюції керівництва свідчать про погодження такої дати.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 24.06.2014 у справі № 21-241а14 видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем, у рапорті від 13.12.2016 року ним визначено конкретну дату звільнення - 14.12.2016 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що звільнення позивача саме з вказаної дати, є правомірним.

Позивачем не заперечується факт того, що після написання рапорту 13.12.2016 він не виконував своїх посадових обовязків, на роботу не виходив.

Також позивач не заперечує факт того, що ним не вчинялося жодних дій на відкликання поданого рапорту.

Щодо посилання позивача на те, що поданий 13.12.2016 рапорт про звільнення за власним бажанням не можна вважати належним, оскільки у ньому невірно вказано прізвище особи, яка його подала, а також що вказаний рапорт був написаний під психологічним тиском, колегія суддів зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції вважає недоведеними обставини з приводу того, що рапорт був написаний під тиском і наміру на звільнення він не мав, а бажав продовжувати працювати.

На думку суду дії позивача, які полягають у поданні 13.12.2016 рапорту про звільнення за власним бажанням можуть свідчити про намір уникнути проведення службового розслідування та можливих його наслідків, оскільки позивач достеменно знав про складання відносно нього протоколу серії АА № 184525 за ст. 173 КУпАП.

За нормами ч.1,2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність рішення відповідача та відсутність підстав для задоволення позовних вимог .

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "04" квітня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Є.М. Мацький

судді: М.М. Капустинський

ОСОБА_2

Повний текст cудового рішення виготовлено "07" червня 2017 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_4 вул. І.Франка, 34,с.Лазарівка,Брусилівський район, Житомирська область,12615

3- відповідачу/відповідачам: Головне управління Національної поліції в Житомирській області вул.Старий Бульвар,5/37,м.Житомир,10008

4-третій особі: - ,