Справа № 826/16359/16
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

29 травня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання неправомірними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 524-16 від 13 жовтня 2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що оскаржуване рішення може поставити під загрозу його життя або свободу, піддати ризику застосування катувань, інших видів жорстокого або такого, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, а тому ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий судовий розгляд.

У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач громадянин Узбекистану ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою від 18 серпня 2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої вказав на неможливість повернутися до країни-походження, у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідування за політичними та релігійними переконаннями.

За результатами проведених співбесід та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області винесено повідомлення №43 від 17 жовтня 2010 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою винесення зазначеного повідомлення було рішення Державної міграційної служби України від 13 жовтня 2016 року №524-16, обґрунтоване тим, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходили з того, що правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, визначено, зокрема, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Узбекистану, 18 серпня 2016 року звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час проведення співбесід та дослідження наданих позивачем документів, які позивач вважає доказами наявності умов для надання йому відповідного статусу встановлено наступне.

Паспорт позивача містив не правдиву інформацію щодо перетину державного кордону України. Відмітки у паспорті про виїзд і в`їзд до України позивачем були зроблені особисто за допомогою підробних кліше дат-штампів.

Також судами встановлено що позивач впродовж тривалого часу сприяв діяльності прихильників міжнародної терористичної організації «Ісламська держава» («Ісламська держава Іраку і Леванту» або «ІДІЛ», заборонена Резолюціями Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй від 15 серпня 2014 року №2170, від 12 лютого 2015 року №2199 та від 17 грудня 2015 року №2253.

Позивачем, під час його допиту як свідка в кримінальному провадженні №0000091, підтвердив факт надання сприяння затриманому члену «ІДІЛ» громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_2 (прізвисько « ОСОБА_3 ») у його злочинній діяльності, а також визнав, що його дії створювали передумови протиправної діяльності «ІДІЛ» в Україні.

ОСОБА_1 перебуває у міжнародному розшуку за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 155 (тероризм), пунктами «а», «б» частини 3 статті 159 (посягання на конституційний устрій Республіки Узбекистан, вчинено групою повторно), пунктом «а» частини 3 статті 244-1 (виготовлення або розповсюдження матеріалів, які містять загрозу громадському порядку та громадській безпеці, вчинене за попередньою змовою групою осіб), частиною 1 статті 244-2 (створення, керівництво, участь у релігійних, екстремістських, сепаратистки, Фундаменталістських або інших заборонених організаціях) Кримінального кодексу Республіки Узбекистан.

Згідно з «Керівництвом по процедурі і критеріям вивчення статусу біженця» УВКБ ООН від 1992 року, глава ІІ, пункту 56, переслідування слід відрізняти від покарань за звичайні порушення закону відповідно до звичайного права. Особи, котрі тікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець, це не особа, що переховується від покарання.

З огляду на викладене, висновки судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є правильними.

Такі висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання неправомірними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного
суду України (підпис) М.І. Мойсюк