Справа № 805/1389/17-а
Суддя: Шишов Олег Олексійович
Дата ухвалення: 2017-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Козаченко А.В.
Суддя-доповідач - Шишов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року справа №805/1389/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Шишова О.О., суддів Сіваченка І.В., Чебанова О.О., при секретарі судового засіданні Куленко О.Д., за участю представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконфереції апеляційну скаргу ОСОБА_3, який представляє інтереси фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 р. у справі № 805/1389/17-а (головуючий І інстанції Козаченко А.В.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі-позивач, апелянт) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області про зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що неодноразово звертався до установи відповідача із заявами про надання дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки, на які позитивного висновку не отримував. Позивач вважає таку відмову неправомірною та просить суд зобов'язати відповідача видати дозволи на виконання робіт підвищеної небезпеки на підставі висновку експертизи № 14.-04.-13-1799.16 від 13.09.2016 року на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, на підставі висновку експертизи № 14.-04.-13-1983.16 від 28.09.2016 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про зобов'язання вчинити певні дії -було відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що прийняття рішення про видачу дозволу або про відмову у видачі такового належить до дискредиційних повноважень Головного управління Держпраці у Донецькій області. При таких обставинах судовий орган не має законодавчих підстав підміняти обов'язки Головного управління Держпраці у Донецькій області шляхом прийняття відповідного судового рішення щодо зобов'язання видати дозвіл.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, відповідно ч. 1-4 ст. 21 Закону України «Про охорону праці» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, видає дозволи на безоплатній основі на підставі висновку експертизи стану охорони праці та безпеки промислового виробництва суб'єкта господарювання, проведеної експертно-технічними центрами, які належать до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, або незалежними експертними організаціями, які забезпечують науково-технічну підтримку державного нагляду у сфері промислової безпеки та охорони праці.

Порядок надання дозволів визначений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1107, якою затверджено Порядок видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки (далі - Порядок № 1107).

За п.9 вищевказаного Порядку для одержання дозволу, який видає територіальний орган Держгіраці, - роботодавець, виробник або постачальник (уповноважена ним особа) подає особисто чи надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до державного адміністратора заяву за формою, затвердженою постановою Кабінетом Міністрів України від 7 грудня 2005 р. N 1176 ( 1176-2005-п ) "Про затвердження форми заяви на одержання суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою документів дозвільного характеру".

Позивачем були надані заяви та необхідні позитивні висновки. При таких обставинах відповідач зобов'язаний був надати дозволи.

Просили скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач, представник відповідача у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

При таких обставинах колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явились.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Відповідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця В02 № 797817, ОСОБА_4 зареєстрований в якості юридичної особи 26.01.2011 року.

17.02.2017 року позивач через Центр надання адміністративних послуг звернувся до установи відповідача із заявою та висновком експертизи № 14.-04.-13-1799.16

Листами Головного управління Держпраці у Донецькій області від 09.12.2016 року № 11/3217, від 23.02.2017 року № 11/889 та № 11/953 відмовлено позивачу в одержанні дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки.

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, шляхом скасування постанови суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 96 (далі - Порядок № 96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Як передбачено п. 2 Порядку № 96, Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно п.3 Порядку № 96, основними завданнями Держпраці є: реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних , послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; здійснення комплексного управління охороною праці та промисловою безпекою на державному рівні; здійснення державного регулювання і контролю у сфері діяльності, пов'язаної з об'єктами підвищеної небезпеки; організація та здійснення державного нагляду (контролю) у сфері функціювання ринку природного газу в частині підтримання належного технічного стану систем, вузлів і приладів обліку природного газу на об'єктах його видобутку та забезпечення безпечної і надійної експлуатації об'єктів Єдиної газотранспортної системи.

На виконання Указу Президента України № 875/2014 від 14.11.2014 року та Наказу Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України № 151 від 17.11.2014 року, відповідач провів реєстраційні дії у зв'язку зі зміною місцезнаходження (юридичної адреси) територіального органу за новою адресою у м. Покровськ, що підтверджується відомостями з ЄДР.

Відповідно до статті 21 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (далі - Закон № 2694) виробничі будівлі, споруди, машини, механізми, устаткування, транспортні засоби, що вводяться в дію після будівництва (виготовлення) або реконструкції, капітального ремонту тощо, та технологічні процеси повинні відповідати вимогам нормативно-правових актів з охорони праці.

Проектування виробничих об'єктів, розроблення нових технологій, засобів виробництва, засобів колективного та індивідуального захисту працюючих повинні провадитися з урахуванням вимог щодо охорони праці. Експертиза проектів будівництва на їх відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці проводиться відповідно до статті 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Роботодавець повинен одержати дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки (далі - дозвіл). Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, видає дозвіл на безоплатній основі на підставі висновку експертизи-схану-охорони-пр.аці та безпеки, промислового виробництва суб'єкта господарювання, проведеної експертно-технічними центрами, які належать до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, або незалежними експертними організаціями, які забезпечують науково-технічну підтримку державного нагляду у сфері промислової безпеки та охорони праці.

Порядок видачі дозволів або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання дозволів центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, переліки видів робіт, машин, механізмів та устаткування підвищеної небезпеки, проведення або експлуатація (застосування) яких потребує отримання дозволу, та граничні розміри тарифів на проведення експертизи стану охорони праці та безпеки промислового виробництва суб'єкта господарювання, висновок якої є підставою для видачі дозволів, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок визначений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1107, якою затверджено Порядок видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки (далі - Порядок № 1107).

За п.9 вищевказаного Порядку Для одержання дозволу, який видає: територіальний орган держпраці, - роботодавець, виробник або постачальник (уповноважена ним особа) подає особисто чи надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до державного адміністратора заяву за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2005 р. N 1176 (1176-2005-п) "Про затвердження форми заяви на одержання суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою документів дозвільного характеру" до якої додається:

на виконання робіт підвищеної небезпеки - висновок експертизи щодо додержання вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки під час виконання заявлених робіт;

на експлуатацію машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки - висновок експертизи щодо додержання вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки під час експлуатації заявлених машин, механізмів, устатковання та їх відповідності вимогам зазначеного законодавства;

на застосування машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки - висновок експертизи щодо відповідності таких машин, механізмів, устатковання вимогам законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки;

Держпраці, - роботодавець (уповноважена ним особа) подає особисто чи надсилає рекомендованим листом з описом вкладення заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додається висновок експертизи, зазначений в абзаці другому підпункту 1 цього пункту.

Забороняється вимагати для одержання дозволу документи, не передбачені цим Порядком.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно поштовому опису (а.с.7, а.с.7 зворот) направив до Головного управління Держпраці у Донецькій області заяву для отримання дозволу на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки та на виконання робіт підвищеної небезпеки, заяву для одержання дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки, та відповідно дві експертизи.

Як убачається з експертизи № 14.-04.-13-1799.16 від 13.09.2016 року на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, ФОП ОСОБА_6 додержується вимог законодавства з питань охорони праці промислової безпеки під час виконання заявлених робіт при комплексному обслуговуванні об'єктів. (а.с.10)

Висновком експертизи № 14.-04.-13-1983.16 від 28.09.2016 року встановлено, що ФОП ОСОБА_6 додержується вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки під час експлуатації машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки при комплексному обслуговуванні. (а.с.13)

Зазначені висновки відповідають вимогам, які встановлені Порядком 1107.

Колегія суддів вважає, що підстав неврахування зазначених висновків не має. Крім того слід зазначити, що позивач надав всі документи які передбачені вищевказаним порядком.

Вирішуючи питання щодо способу захисту порушеного права, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову послався на те, що відповідач - є суб'єктом владних повноважень, тому виходячи з його дискреційних повноважень суд не може зобов'язати його прийняти певне рішення.

Колегія суддів не погоджується з такою позицією з огляду на наступне.

Пунктом 2 другої частини ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про зобов'язання відповідача вчинити і певні дії.

У другому абзаці вказаної статті зазначено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України суд може вийти за межі позовних, вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Україною Законом N8475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб і юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було і вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom», заява 22414/93, рішення від 15 листопада 1996 року Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст І зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)),

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методологи проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження.

Згідно ч.1 ст.3 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Колегія суддів зазначає, що даному випадку, коли позивач надав всі необхідні для отримання дозволу документи у Головного управління Держпраці у Донецькій області відсутнє право адміністративного розсуду, тому належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання відповідача видати дозволи.

Пунктом 4 частини 1 статті 202 КАС України встановлено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при прийнятті рішення порушив норми матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової про задоволення позовних вимог.

Повний текст ухвали складений 06 червня 2017 року.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який представляє інтереси фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 р. у справі № 805/1389/17-а -задовольнити.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 р. у справі № 805/1389/17-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Головне управління Держпраці у Донецькій області видати дозволи на виконання робіт підвищеної небезпеки на підставі висновку експертизи № 14.-04.-13-1799.16 від 13.09.2016 року на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, на підставі висновку експертизи № 14.-04.-13-1983.16 від 28.09.2016 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України складення рішення у повному обсязі відкласти на строк - до 5 днів.

Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів після його складення в повному обсязі.

Головуючий суддя О.О.Шишов

Судді І.В.Сіваченко

О.О.Чебанов