Справа № 489/5194/16-а
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 489/5194/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Кокорєв В.В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Бойка А.В.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 17 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 (далі- Аккерман Г.М., позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва (далі-відповідач або УПФУ), в якому просили визнати зобов'язати відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії за віком позивачам як непрацюючим пенсіонерам із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним законодавством, починаючи з 07 жовтня 2009 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що позивач проживав в Центральному районі м. Миколаєва. На даний час проживають на території держави Ізраїль. 18 лютого 2016 року позивачем через свого представника було подано до УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва заяву про перерахунок та виплату пенсій, на що їм було повідомлено, що заява про поновлення пенсії подається за місцем проживання (реєстрації).

Постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 17 березня 2017 року адміністративний позов задоволений.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, УПФ України в Центральному районі м. Миколаєва звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач проживав на території України, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач проживає за адресою: Держава Ізраїль, АДРЕСА_1 та документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії АХ098141 від 04 вересня 2002 року.

31 січня 2016 року позивач видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси, зокрема по всім питанням в УПФ України з питань призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати, а також одержанні пенсії.

18 лютого 2016 року позивачем через свого представника було подано до УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва заяву про перерахунок та поновлення пенсії.

25 лютого 2016року УПФУ було надано відповідь на вказану заяву, зазначено, що для розгляду питання поновлення та виплати пенсії необхідно подати заяву, яку надати особисто або через законного представника за місцем проживання (реєстрації) заявника.

08 серпня 2016 року позивач вдруге через свого представника звернувсь до відповідача із заявою про поновлення та виплату пенсій.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено право позивача на пенсійне забезпечення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Відповідно до ст.ст.49, 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за 6 місяців наперед перед виїздом.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, встановлено, що необхідною умовою для реалізації особою права на отримання пенсії є реєстрація її місця проживання на території України. З цієї норми вбачається, що через те, що позивачі не проживають на території України, виплата їм пенсії неможлива.

Проте, Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір.

Зокрема, в пункті 3.3 цього рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

При цьому Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Колегія суддів враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" № 10441/06 від 07 лютого 2014 року встановлено, що у випадку припинення виплати пенсії особі яка виїхала за кордон, має місце порушення ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, оскільки заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі.

Зазначена позиція узгоджується з висновком Верховного суду України, викладеного в постанові від 19 травня 2015 року № 21-168а15.

Вищий адміністративний суд України виклав правову позицію у справах №№2а/0522/2583/12, 2а/521/425/13, 2а/316/44/14, що відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості. Тому неправомірною є відмова відповідача в прийнятті до розгляду документів для призначення особі пенсії за віком з підстави відсутності в неї зареєстрованого місця проживання в Україні.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Таким чином, не допускаються обмеження права на соціальний захист зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що відповідачем не було прийнято рішення про відмову від поновлення пенсії позивачу.

Лист №36-А-01 від 25 лютого 2016 року не встановлює будь-яких зобов'язань та не змінює права позивача на пенсійне забезпечення, вказаний лист не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії, а є відповіддю на звернення представника позивача з роз'ясненням.

Однак листом від 25 лютого 2016 року №36-А-01 відповідачем висловлено відмову по суті звернення.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення Пенсійним фондом права позивача на пенсійне забезпечення.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направленні її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М.Танасогло

Суддя: А.В.Бойко

Суддя: О.В.Яковлєв