Справа № 825/712/17
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/712/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Селянського (фермерського) господарства «Світанок» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И В:

04.05.2017 Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з адміністративним позовом до Селянського (фермерського) господарства «Світанок» (далі СФГ «Світанок») про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, на загальну суму 12016,84 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у СФГ «Світанок» середньооблікова кількість штатних працівників у 2016 році складала 14 осіб, а тому, відповідно Інструкції щодо заповнення форми звітності № 10-ПІ, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році становив 1 робоче місце. Разом з тим, відповідно до поданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік середньооблікова кількість штатних працівників, яким, відповідно до чинного законодавства, встановлена інвалідність становила 0 осіб. Таким чином, невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів СФГ «Світанок» становить 1 робоче місце.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки СФГ «Світанок», протягом 2016 року, систематично звітувало до Прилуцького міськрайонного центру зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інваліда. Тобто, відповідачем було виділено робоче місце для працевлаштування інваліда, а також інформувалося про можливість створення для інваліда умов праці, з урахуванням індивідуальних програм реабілітації. Вищевказані обставини підтверджуються відповідними звітами, доданими до матеріалів справи, та листом Прилуцького міськрайонного центру зайнятості від 19.05.2017 №03/781, в якому зазначено, що 28.12.2015 СФГ «Світанок» подало інформацію щодо можливості працевлаштування особи з обмеженими фізичними можливостями за професією «підсобний робітник». В подальшому, протягом 2016 року, господарство подавало звіти форми №-3ПН (Інформацію про попит на робочу силу) про актуальність даної вакансії. Таким чином, вважає, що СФГ «Світанок» було вжито всіх залежних від нього заходів щодо створення робочого місця для працевлаштування інваліда.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 27.02.2017 СФГ «Світанок» подано до Чернігівського обласного відділення Фонду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік, в якому зазначено, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу у відповідача складала у 2016 році 14 осіб, при цьому, за 2016 рік у відповідача не працювало жодної особи, якій встановлена інвалідність (а.с.8).

Вважаючи, що відповідачем не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Спірні правовідносини, у даній справі, підпадають під регулювання положеннями Закону України 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон №875- ХІ).

Так, у відповідності до частини 1 статті 17 Закону №875-ХІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини 2-3 статті 18-1 Закону №875-ХІ).

В свою чергу, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 18 Закону №875-ХІ).

Статтею 19 Закону №875-ХІ передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 №70 звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку (частина 10 статті 19 Закону №875-ХІ).

Також, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів,фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче

місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом (частина 1 статті 20 Закону №875-ХІ).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону (частина 4 статті20 Закону №875-ХІ).

Порушення термінів сплати вказаних санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина 2 статті 20 Закону №875-ХІ).

У свою чергу, при визначення предмета доказування у справі про стягнення адміністративно-господарської санкції, за невиконання нормативу робочих місць для інвалідів, необхідно виходити з того, що адміністративно-господарську відповідальність, передбачену статтею 20 Закону №875-ХІ, за своєю правовою природою слід визнати господарсько-правовою відповідальністю.

Підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання (частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Із цією нормою кореспондує стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), якою на сторони покладено обов'язок доводити ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення.

При цьому, обставинами, які підлягають доказуванню у справах зазначеної категорії є: 1) створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; 2) інформування органів працевлаштування про наявність вакантних місць; 3) спрямування органами працевлаштування інвалідів до роботодавців; 4) причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів, направлених спеціальними органами.

У свою чергу, поняття робоче місце інваліда та спеціальне робоче місце інваліда визначені статтею 1 Закону України від 06.10.2005 №2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» (далі Закон № 2961-IV) і розуміються як: робоче місце інваліда це місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною 3 статті 18 Закону №875-ХІ, а саме: 1) виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; 2) створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; 3) забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; 4) надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; 5) звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 №1836 «Про реалізацію статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» потреба у створенні для безробітного інваліда спеціального робочого місця та вимоги до нього встановлюються індивідуальною програмою реабілітації інваліда.

Відповідно до статті 1 Закону № 2961-IV індивідуальна програма реабілітації це комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

Тобто, створивши таке місце, роботодавець звітує до центру зайнятості, вказуючи у звіті вимоги вакантного місця та свої вимоги до працівника.

При цьому, суд зазначає, що цей звіт є актом інформування органу працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування на товаристві.

У свою чергу, обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає лише після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

При відсутності такої інформації, органи, визначені статтею 18 Закону №875-ХІ, не можуть скористатися своїми правами.

Особи, яким встановлено відповідно до довідки МСЕК інвалідність із зазначенням рекомендацій, беруться на облік для працевлаштування в державній службі зайнятості, а державна служба зайнятості, у свою чергу, здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням вимог роботодавця.

Поряд з цим, як наголошено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24.05.2016 (справа № К/800/41548/15), відмова в укладенні трудового договору з інвалідом може мати місце лише у випадках, вичерпний перелік яких зазначено у статті 17 Закону № 875-ХІ, при цьому, на підприємства, установи, організації, фізичних осіб, які використовують найману працю, окрім обов'язку щодо створення робочих місць (в тому числі і спеціальних) покладається обов'язок створити умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації.

У свою чергу, як вбачається з поданого СФГ «Світанок» до Чернігівського обласного відділення Фонду звіту від 27.02.2017 про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік (форма №10-ПІ поштова річна) кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону №875-ХІ - 1 особа, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становить 14 осіб. Поряд з цим, в графі «Середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність» зазначено 0 осіб.

Тобто, різниця між кількістю осіб з інвалідністю, які повинні бути працевлаштованими на підприємстві, та фактично працюючими становить 1 особа.

Разом з тим, представником відповідача, на підтвердження вжиття СФГ «Світанок» заходів для працевлаштування інвалідів протягом 2016 року, подано до суду копії звітності «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» форми № 3-ПН за вакансією «підсобний робітник» (а.с.19-31).

Аналогічна звітність, за запитом суду від 16.05.2017, була надана і Прилуцьким міськрайонним центром зайнятості (а.с.43-53).

У той же час, у листі Прилуцького міськрайонного центру зайнятості від 19.05.2017 №03/781 зазначено, що 28.12.2015 СФГ «Світанок» подало інформацію щодо можливості працевлаштування особи з обмеженими фізичними можливостями за професією «підсобний робітник». В подальшому, протягом 2016 року, господарство подавало звіти форми №-3ПН (Інформацію про попит на робочу силу) про актуальність даної вакансії (а.с.31).

Отже, відповідачем доведено, належними та допустимими засобами доказування, факт здійснення ним, передбачених чинним законодавством України, заходів щодо створення умов для працевлаштування 1 інваліда, з попереднім інформуванням уповноваженого органу Прилуцького міськрайонного центру зайнятості про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування такого інваліда і не направленням, при цьому, Прилуцьким міськрайонним центром зайнятості жодної особи інваліда для працевлаштування у СФГ «Світанок».

У свою чергу, у відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 09.12.2014 (справа №21-523а14), законодавство України встановлює рівні умови господарської діяльності для всіх підприємств щодо дотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, тому такий норматив має розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності штатних (тобто всіх без винятку) працівників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України і у постановах від 04.07.2011 (Справа № 21-159а11), від 17.09.2013 (Справа №21-232а13), та від 27.05.2014 (Справа №21-119а14).

Водночас, Верховним Судом України у постановах від 28.05.2013, від 09.07.2013, 19.11.2013, від 11.02.2014 та від 21.04.2015 наголошено на тому, що висновок про належне виконання підприємством свого обов'язку по вжиттю усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, може бути визнаний таким, що ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права тільки у випадку встановлення судом здійснення підприємством передбачених чинним законодавством заходів щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходів щодо інформування уповноважених органів про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів для забезпечення можливості виконання органами, зазначеними в статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», свого обов'язку стосовно безпосереднього працевлаштування інвалідів.

В контексті наведеного суд також наголошує, що однією з вимог верховенства права, виведених Європейським судом з прав людини, є вимога про якість закону.

Так, вирішуючи справу Круслен проти Франції Європейський суд зазначив, що словосполучення згідно із законом передбачає певну якість такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для особи, яка б могла передбачити наслідки застосування цього закону до себе. Одним із напрямків удосконалення законодавства про соціальну захищеність інвалідів в Україні має бути чітке визначення в Законі не лише розміру штрафних санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць, а й підстав для звільнення від такої відповідальності, наприклад, відсутність інвалідів в регіоні, в якому розташовано підприємство, не направлення інвалідів на підприємство для працевлаштування; вжиття роботодавцем всіх заходів по виконанню вимог законодавства щодо створення робочих місць для інвалідів тощо.

За таких обставин та з урахуванням пояснень представників сторін та досліджених у справі доказах, суд дійшов висновку про виконання відповідачем вимог Закону №875-XII та вжиття усіх залежних від підприємства заходів щодо працевлаштування 1 інваліда у 2016 році і наявності підстав для відмови Чернігівському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Падій