Справа № 804/5018/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2016 р. Справа № 804/5018/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-
ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №15/1302 від 10.03.2016 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що податковим органом безпідставно визначено грошові зобов'язання позивача, а саме збільшено (донараховано) грошові зобов'язання з орендної плати за землю за 2013-2015 роки.
Позивач у судове засідання не зявився, представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.
Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено правомірно, в межах повноважень та на підставі законодавства України. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, причини неявки суду не повідомив, заперечень та клопотань не надав, у звязку з чим суд, керуючись частиною 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив проводити розгляд справи без участі відповідача.
Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
На підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23.12.2005 року № 159/32 ОСОБА_3 разом з громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_5 (громадянином ОСОБА_6 Федерації) та ОСОБА_7 в рівних частках орендує земельну ділянку площею 1,1518 га за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Молодогвардійська, 45-Б.
Згідно пункту 4.1 договору оренди від 24 січня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 70, річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у грошовій формі у розмірі 1% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та дорівнює розміру земельного податку. За умовами вказаного договору оренди позивач сплачує 25% орендної плати.
На підставі пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України податковий орган розрахував для позивача орендну плату за земельну ділянку за 2013, 2014, 2015 роки та надіслав податкові повідомлення-рішення: від 04 червня 2013 року № НОМЕР_1 на суму 45 455,02 грн.; від 22 травня 2014 року № НОМЕР_2 на суму 45 455,02 грн.; від 30 червня 2015 року № 5621-15 на суму 56 772,97 грн.
Суми податкових зобовязань за вказаними податковими повідомленнями-рішеннями сплачені позивачем у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи.
У подальшому відповідачем винесене податкове повідомлення рішення № 15/1302 від 10.03.2016 року, яким визначено грошові зобовязання з орендної плати з фізичних осіб на загальну суму: 234 759,32 грн., в тому числі за 2013 рік 30 303,35 грн.; за 2014 рік 90 910,04 грн.; за 2015 рік - 113 545,93 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
У підпункті 14.1.73 пункту 14.1 статті 73 Податкового кодексу України визначено, що землекористувачі юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено поняття орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності як обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
У відповідності до положень пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний орган державної податкової служби про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.
В силу пункту 288.2 статті 288 Податкового кодексу України платником орендної плати є орендар земельної ділянки.
За приписами пункту 288.4 статті 288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Відповідно до підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.
Разом із тим статтею 30 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.
При цьому статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.
Суд зазначає, що договір оренди землі є цивільно-правовим, а отже йому притаманні такі ознаки як свобода договору, обовязковість його виконання сторонами тощо. При цьому нормативно-правові акти не закріплюють обов'язок орендаря перераховувати оренду плату (сплачувати її в більшому розмірі) в разі законодавчої зміни граничного розміру цієї плати.
Таким чином, зміна розміру земельного податку є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договорів оренди землі його учасниками, а не тягне автоматичну зміну умов договорів щодо розміру орендної палати, а відтак і відповідного донарахування податковим органом суми податкового зобов'язання з орендної плати.
Субєкт владних повноважень, який не є учасником договору, не може здійснювати владні управлінські функції шляхом втручання у відносини сторін договору, але має право контролювати належність виконання договору та відповідність його умов чинному законодавству України, зокрема стежити, щоб такі умови не суперечили інтересам суспільства. Якщо ж договір повязаний зі сплатою податків і, на думку субєкта владних повноважень, спрямований на ухилення від їх сплати, останній, за допомогою адміністративних заходів, уповноважений відновити публічний порядок.
За таких обставин, хоча зміна розміру земельного податку є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору оренди землі його учасниками, зазначене не тягне автоматичні зміни орендної палати та, відповідно, донарахування податковим органом суми податкового зобовязання з орендної плати за податковими повідомленнями-рішеннями.
Згідно пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу.
Пунктом 54.5 статті 54 Податкового кодексу України передбачено, що якщо сума грошового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов'язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.
Це правило не може бути застосовано тільки у разі, коли стосовно посадових або службових осіб контролюючого органу, які проводили нарахування грошових зобов'язань платнику податків, розпочато службове розслідування або порушено кримінальну справу, оскільки у такому випадку контролюючий орган вищого рівня може за власною ініціативою перевірити достовірність висновків контролюючого органу нижчого рівня шляхом перевірки документів обов'язкової звітності суб'єкта підприємницької діяльності або висновків акта перевірки, складеного контролюючим органом нижчого рівня.
Отже, якщо податковий орган самостійно визначає грошове зобов'язання платнику податків, то в подальшому він не має правових підстав для прийняття податкових повідомлень про донарахування (збільшення) податкових зобов'язань, за винятком випадку, коли за наслідками службової перевірки або розгляду кримінальної справи встановлено змову між платником податків і податковим органом, спрямовану на заниження обов'язкових платежів.
Проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо проведення контролюючим органом вищого рівня службового розслідування відносно працівників Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, відповідальних за нарахування плати за землю, та не перевіряв у рамках такого розслідування документів позивача, що виключає можливість додаткового донарахування.
Крім того, у розрахунку спірного повідомлення-рішення за 2013 рік повторно визначено суму зобовязання по сплаті орендної плати за 2013 рік, зокрема, до сплати визначено суму у розмірі 30 303,35 грн., при цьому відповідачем вказано, що відповідно до договору повинно бути сплачено 15 151,67 грн., а відповідно до законодавства 45 455,02 грн. тому до сплати відповідач нарахував різницю 30 303,35 грн. Проте в матеріалах справи наявні докази сплати позивачем суми в розмірі 45 455,02 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 04 червня 2013 року № НОМЕР_1.
В силу пункту 289.1 статті 289.Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Статтею 1 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами; рентний дохід (земельна рента) - дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки.
У відповідності до частини 2 статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Отже відповідач для визначення розміру орендної плати був зобовязаний отримати витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки зазначеної земельної ділянки, проте такий документ відповідач не надав.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_3 до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 15/1302 від 10.03.2016 року про визначення ОСОБА_3 податкового зобовязання за платежем орендна плата з фізичних осіб у сумі 234 759,32 грн., в тому числі за 2013 рік 30 303,35 грн.; за 2014 рік 90 910,04 грн.; за 2015 рік 113 545,93 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2 347,60 грн. (дві тисячі триста сорок сім гривень 60 копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1