Справа № П/811/322/17
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2017 рокусправа № П/811/322/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Семененка Я.В. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.,

без представників сторін;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 р. у справі № П/811/322/17

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області

про визнання протиправною бездіяльність та стягнення суддівської винагороди, -

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, в якому просив

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області щодо не здійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Кіровограда Мягкому О.В. суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за лютий 2017 року в сумі 16 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю виплати суддівської винагороди в розмірі меншому ніж передбачено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-У1.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 р. у справі № П/811/322/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суддівської винагороди - задоволено.

Судом встановлено, що позивач є суддею Ленінського районного суду м. Кіровограда. В лютому 2017 року отримав винагороду, в розмірі значно меншому ніж визначено нині діючою редакцією Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453 -У1 . На підставі дослідження встановлених по справі обставин, та з врахуванням приписів чинного законодавства, суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди визначається виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», тому застосування приписів п.3 розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6.12.2016 року № 1774 в частині застосування при визначенні розміру суддівської винагороди замість розміру мінімальної заробітної плати, установленої на 2017 рік в розмірі 3200 гривень, розрахункової величини в розмірі 1600 гривень, є протиправним. Наведене обумовило прийняття рішення про задоволення позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 р. у справі № П/811/322/17, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник вважає, що суд не врахував, що головним розпорядником коштів щодо фінансування діяльності судів є Державна судова адміністрація України. Відповідно до роз'яснень ДСА з врахуванням приписів чинного законодавства, зокрема перехідних положень Закону України № 1774, встановлено, що судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання мають посадовий оклад 16 000 грн. для місцевих судів, тобто виплата позивачу окладу в розмірі 16 000 грн. є обґрунтованою та законною.

В додаткових письмових поясненнях відповідач, з посиланням на затверджений кошторис на 2017 рік, зазначає, що Державною судовою адміністрацією України , при затвердженні кошторису, враховані вимоги саме Закону України « Про Державний бюджет на 2017 рік», та Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6.12.2016 року № 1774, а саме до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн.

Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області до суду надіслано клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача в порядку письмового провадження.

З урахуванням наявних в справі матеріалів, нез'явлення в судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, та знаходить наявними підстави погодитись з рішенням суду першої інстанції, внаслідок наступного.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1, відповідно до Указу Президента України від 13.07.2010 року №767/2010, перебуває на посаді судді Ленінського районного суду м. Кіровограда.

За лютий 2017 року, розмір суддівської винагороди позивача становив 16 000 грн. З посиланням на ч.3 ст. 133 Закону України № 2453, зважаючи на те, що з 2017 року установлено розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн., позивач обрахував розмір своєї заробітної плати з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, як встановлено спеціальним Законом, у розмірі 32000 грн., та звернувся до суду за захистом порушеного права, вимагаючи стягнути з відповідача недоплачену суму суддівської винагороди.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що норма законів , якими визначено розмір суддівської винагороди не містить приписів, що обмежують розмір суддівської винагороди, а отже вимоги ОСОБА_1 визнано обґрунтованими та правомірними.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, відповідач вважає вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Наведену позицію скаржник обґрунтовує тим, що відповідно до п. 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Листами Державної судової адміністрації України від 20.03.2017 №11-2306/17 та від 13.01.2017 №11-256/17 усім судам та територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в областях надано роз'яснення щодо формування штатних розписів, якими зазначається, що при формуванні штатних розписів посадовий оклад судді місцевого суду з 01 січня 2017 року установити у розмірі 16 000 грн. до проходження кваліфікаційного оцінювання та 24 000 грн. після проходження такого оцінювання. Оскільки, позивача призначено на посаду судді до набрання чинності вищезазначеним Законом, а також кваліфікаційне оцінювання позивачем не пройдено, у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачеві суддівської винагороди у розмірі більшому ніж 16 000 грн. Відтак, відповідач при виплаті позивачеві суддівської винагороди діяв в межах і в спосіб, передбачений законами України, а отже адміністративний позов задоволено протиправно.

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, погоджуючись з висновками суду першої інстанції зазначає наступне:

Частиною 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч.1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ (далі - Закон 1402-VIIІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIIІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIIІ обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIIІ визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст.529; 2015 р., №№18 - 20, ст.132 із наступними змінами).

Згідно з ч.1 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом « Про Конституційний суд України , та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами, а ч.3 зазначеної норми передбачає, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру визначеного ч.3 ст.133 Закону України №2453-VI.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач призначений на посаду судді до набрання чинності Законом №1402-VIІІ та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому його посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір визначений ч.3 ст.133 Закону №2453-VI , і відповідно зазначеній нормі він та має становити 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3 200 гривень.

З огляду на викладене, аналіз вищевказаних положень дає підстави колегії суддів дійти висновку та погодитись з висновком суду першої інстанції, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом ч.2 ст.130 Конституції України.

Ключовим в даній справі є питання застосування спеціального законодавства, яке регулює визначення розміру суддівської винагороди і те, яким чином впливають на спеціальне законодавство, до якого відносяться Закони України № 1402, та № 2453, зміни до деяких законодавчих актів України ( Закон № 1774), прийняті в грудні 2016 року А з урахуванням того, що прийняті зміни не змінили ні ст. 135 Закону України № 1402, ні ст. 133 Закону України « Про судоустрій і статус суддів ( № 2453) , суддівська винагорода продовжує регулюватися цим законом , Законом України « Про Конституційний суд України» , і на час звернення ОСОБА_1 до суду не визначається іншими нормативно - правовими актами.

За таких умов є безпідставним посилання скаржника на необхідність застосування пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII), яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень. Зазначені в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України № №1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати, не змінили і не скасували чинні норми права, які регулюють визначення суддівської винагороди.

Колегія суддів зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не внесено змін до жодного з законів про судоустрій та статус суддів в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII при обчисленні розміру та нарахування суддівської винагороди.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Судова колегія враховує позицію відповідача щодо посилання на фінансування судів виключно у відповідності з кошторисами і щомісячними розписами видатків у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на фінансовий рік, однак зазначена правова позиція немає нічого спільного з обов'язком суду будь - який спір розглядати виключно з урахуванням чинного на час спірних відносин законодавства. І судова практика, зокрема практика Європейського суду з прав людини неодноразово підтримувала принцип безумовного застосування чинного законодавства.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453-VI в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

На підставі викладеного та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453-VI та/або Закону №1402-VIІІ в частині розміру суддівської винагороди у тому числі й розрахункової величини з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантію передбачену ч.2 ст.130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що застосування відповідачем при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII та не виконання п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIІІ порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Більш того, не застосування відповідачем вимог п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIІІ суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п.23 рішення від 10.03.2011 р. у справі «Сук проти України», відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити виплати, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Щодо посилання скаржника на дотримання при формуванні штатних розписів роз'яснень Державної судової адміністрації України наданих листами від 20.03.2017 №11-2306/17 та від 13.01.2017 №11-256/17, колегія суддів зазначає , що при вирішенні питання щодо розміру суддівської винагороди, відповідач повинен керуватися не листами Державної судової адміністрації України , які носять рекомендаційний характер і не є нормативно - правовим актом , а застосовувати спеціальний закон, який визначає розмір суддівської винагороди. Тому врахування листів для регулювання відносин, що визначені законом, є неприпустимим порушенням принципу законності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повному обсягу встановлено обставини по справі та надано вірну оцінку встановленим по справі обставинам, вірно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин. Доводи апеляційної скарги, що повністю повторюють заперечення на вимоги адміністративного позову, повністю розглянуті та спростовані судом першої інстанції, свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи не знайшли. В межах доводів апеляційної скарги підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 р. у справі № П/811/322/17 - залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 р. у справі № П/811/322/17 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко