Справа № 316/2896/14-а (2-а/316/88/16)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокусправа № 316/2896/14-а (2-а/316/88/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Іванова С.М. Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області на постанову Енергодарського міського суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року у справі №316/2896/14-а (2-а/316/88/16) за позовом ОСОБА_1 до Енергодарської міської ради Запорізької області, виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області, Енергодарського міського голови, третя особа - управління Державної казначейської служби України у м. Енергодар Запорізької області, за участю прокурора Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області про поновлення прав, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25 листопада 2014 року звернувся до суду з позовом до Енергодарської міської ради Запорізької області (далі - відповідач-1), виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області (далі - відповідач-2), Енергодарського міського голови (далі - відповідач-3), згідно з яким, з урахуванням уточнень, просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь:

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у період з 11.12.2010 року до 21.11.2014 року у сумі 477243,39 грн.;

- відшкодування спричиненої у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні моральної шкоди у сумі 10000,00 грн.;

- заробітну плату за 93 календарних дні відпустки у сумі 30757,89 грн.;

- виплату допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати - 6945,33грн.;

- компенсацію за невикористану відпустку за період з 17.06.2010 до 10.12.2010 року у розмірі середньомісячної заробітної плати - 6945,33 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про те, що згідно з записом у трудовій книжці його було звільнено 10 грудня 2010 року незаконно. Рішення суду його було поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте міська рада своєчасно не виплатила йому зазначені у вказаному рішенні суду суми. Розрахунок відбувся тільки 21 листопада 2014 року. В наслідок цього виникла заборгованість за затримку розрахунку при звільненні з 11 грудня 2010 року (наступний день після звільнення) по 21 листопада 2014 року. Компенсація за відпустку з 16 червня 2010 року до 10 грудня 2010 року не сплачена до сьогоднішнього дня. Такі обставини є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Суд, стягнув солідарно з відповідача-1 та відповідача-2, на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у період з 30.07.2013 року по 20.11.2014 року у сумі 158 419,67 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за період з 17.06.2010 до 10.12.2010 року у розмірі середньомісячної заробітної плати - 4 960,95 грн.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач-2 оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції задовольняючи позов частково фактично ототожнив поняття «стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення» та «стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника-2 яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що рішенням Енергодарської міської ради від 04.03.2008 року №4 позивач затверджений заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради. У відповідності з вказаним рішенням розпорядженням міського голови № 60-ос від 11.03.2008 року позивач з 11 березня 2008 року прийнятий на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради (т. 1 а.с. 46 ).

Датою звільнення позивача з цієї посади є 10 грудня 2010 року, що підтверджується постановою Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року у справі №2-а-3664/2011 (пр.№2-а/0807/14/2012), яка залишена в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року (т.1 а.с.14-22; 23-29).

Виходячи з зазначених рішень суду, позивачу, у зв'язку зі звільненням підлягав до виплати середній заробіток по 10 грудня 2010 року, включно, у сумі 41341,25 грн. та сума в розмірі 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Зазначена постанова Енергодарського міського суду набрала чинності 30 липня 2013 року, після перегляду справи Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом.

Про прийняту 30 липня 2013 року Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом ухвали у справі №2а-3664/2011 (№2-а/0807/14/2012) (№9101/193867/2012) та набрання у зв'язку з цим законної сили постанови Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року у справі №2-а-3664/2011 (пр.№2-а/0807/14/2012) було відомо представнику юридичного управління Енергодарської міської ради, яка була присутня у судовому засіданні при її оголошенні.

На підставі судового рішення в трудовій книжці позивача здійснений запис про його звільнення 10 грудня 2010 року.

11 листопада 2013 року позивач зареєстрував за вхідним № 1023/10-08-Д/П на ім'я відповідачів заяву про виплату передбачених йому у зв'язку з незаконним звільненням 10 грудня 2010 року сум.

Остаточний розрахунок вказаних вище сум відбувся 21 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 90).

Стягнення з відповідачів на користь позивача суми середнього заробітку за період з 11.12.2010 року по 21.11.2014 року та інших сум є предметом спору переданого на вирішення суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду може бути задоволена лише за період затримки виконання рішення з дати ухвалення рішення Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом (з 30 липня 2013 року) по дату фактичної виплати (21 листопада 2014 року). Крім того, враховуючи рішення суду у справі №2-а-3664/2011, яким позивача поновлено на посаді з 16.06.2010 року по 10.12.2010 року, позивач набув право на отримання щорічної відпустки та з урахуванням подальшого звільнення може претендувати на грошову компенсацію за невикористану відпустку.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду з цим позовом став факт розрахунку 19 та 21 листопада 2014 року відповідача з позивачем, як його працівником та виплата останньому суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.06.2010 року по 10.12.2010 року.

Судом встановлено, що постановою Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року у справі №2-а-3664/2011 (пр.№2-а/0807/14/2012) стягнуто з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача у зв'язку зі звільненням середній заробіток по 10 грудня 2010 року, включно, у сумі 41341,25 грн. та моральна шкода в сумі 2000,00 грн.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року вищезазначена постанова залишена без змін.

Тобто, постанова Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року, якою вирішено питання щодо стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача у зв'язку зі звільненням середнього заробітку по 10 грудня 2010 року, включно, набрала законної сили 30 липня 2013 року.

Враховуючи те, що постанова Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року якою стягнуто на користь позивача середній заробіток з 16 червня 2010 року по 10 грудня 2010 року набрала законної сили 30 липня 2013 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок про відсутність вини відповідачів щодо не проведення з позивачем розрахунку по зазначеним у судовому рішенні сумам у період до дня набрання законної сили таким рішенням.

Щодо стягнення з відповідачів-1,2 суми середнього заробітку починаючи з 30 липня 2013 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною четвертою статті 257 КАС законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до статті 2 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 23.06.2015 року у справі № 2а-3138/10/0370.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду повинен бути стягнутий на користь позивача лише з 30 липня 2013 року по дату фактичної виплати 21 листопада 2014 року, за наявності вини роботодавця у несвоєчасній виплаті належних працівнику сум.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає неповажними причини невиконання відповідачами постанови Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року з підстав відсутності таких видатків у кошторисі, оскільки Європейський суд з прав людини при розгляді справи «Кечко проти України» констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання свої зобов'язань.

Враховуючи вищезазначене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 30 липня 2013 року по дату фактичної виплати 21 листопада 2014 року. Проте, вважає помилковим здійснений судом першої інстанції розрахунок суми середнього заробітку, враховуючи здійснення його в календарних днях, а не в робочих на підставі наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Середня заробітна плата позивача, згідно з довідкою від 12.04.2017 року № 01-09-36/17, складає 330,73 грн. (т.2 а.с.252), а період затримки виконання рішення суду з 30 липня 2013 року по дату фактичної виплати 21 листопада 2014 року складає 331 робочий день.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 30 липня 2013 року по 21 листопада 2014 року становить 109471,63 грн., виходячи з розрахунку: 330,73 грн. х 331 робочий день = 109471,63 грн.

При цьому, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Крім того, не підлягає задоволенню заявлена позивачем в рахунок відшкодування моральної шкоди сума у розмірі 10000,00 грн. за затримку розрахунку при звільненні, оскільки всі належні від відповідачів суми позивачу виплачені, що підтверджується довідкою відділу бухгалтерського обліку та звітності від 23 грудня 2014 року за №06-20/121, доказів наявності обставин які б свідчили про наявність у позивача моральних страждань позивачем суду не надано.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення допомоги на оздоровлення у розмірі 6945,33 грн., у зв'язку з наступним.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» встановлено, що керівникам надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника. Тобто, матеріальна допомога для оздоровлення надається один раз на рік при наданні щорічної відпустки за заявою працівника і не підлягає компенсації у випадку невикористання щорічної відпустки.

Отже, допомога для оздоровлення надається працівнику при фактичному наданні працівнику щорічної відпустки, при компенсації невикористаних щорічних відпусток допомога для оздоровлення не надається.

Крім того, не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з відповідачів заробітної плати за 93 календарних дні відпустки у сумі 30757,89 грн. Оскільки, як зазначено у позові, на дату звільнення позивачем не використано 70 календарних днів відпустки, а саме: 9 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2008 рік; 11 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2009 рік; 13 календарних днів додаткової оплачуваної відпуски за вислугу років за 2010 рік; 30 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 11 березня 2009 року по 10 березня 2010 року; 7 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 11 березня 2010 року по 16 червня 2010 року.

У розрахунку, визначеному у позовній заяві, позивачем зайво нараховані 23 дні відпустки за період з 11 березня 2010 року до 10 березня 2011 року тому, що позивач не відпрацював повний рік з урахуванням його поновлення на роботі на неповних 6 місяців, та відповідно не набув право на 30 календарних днів щорічної відпустки. За цей період часу позивач мав право на 7 календарних днів, за які йому виплачено компенсацію.

Таким чином, на дату звільнення позивач мав право на компенсацію за 70 календарних днів невикористаної відпустки.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про порушення його конституційного права на відпочинок у зв'язку з ненаданням відпустки за період роботи з 16.06.2010 року по 10.12.2010 року та не виплатою суми відшкодування за відпустку за цей період тому, що постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.04.2012 року у справі №2-а-3664/2011, яке набрало законної сили, встановлено відсутність порушень з боку Енергодарської міської ради та її виконавчого комітету права позивача на відпочинок.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Враховуючи те, що постановою Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року вирішувалося питання щодо порушень з боку Енергодарської міської ради та її виконавчого комітету права позивача на відпочинок та компенсації за невикористані дня такого відпочинку, суд апеляційної інстанції зробив висновок про наявність підстав для закриття провадження в цій частині позовних вимог.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити частково, а саме в частині вимог щодо стягнення з відповідачів-1,2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 30 липня 2013 року по 21 листопада 2014 року в сумі 109471,63 грн. без урахування прибуткового податку й інших обов'язкових платежів. Провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідачів-1,2 на користь позивача заробітної плати за 93 календарних дні відпустки у сумі 30757,89 грн. і компенсації за невикористану відпустку за період з 17.06.2010 року до 10.12.2010 року у розмірі середньомісячної заробітної плати - 6945,33 грн. - закрити. У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Керуючись пунктом 3 частини 1 статті 199, статтями 205, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області - задовольнити частково.

Постанову Енергодарського міського суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року у справі №316/2896/14-а (2-а/316/88/16) - скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Енергодарської міської ради Запорізької області, виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 30 липня 2013 року по 21 листопада 2014 року у розмірі 109471 (сто дев'ять тисяч чотириста сімдесят одна) грн. 63 копійки без урахування прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Провадження в справі в частині позовних вимог щодо стягнення з Енергодарської міської ради Запорізької області, виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області, Енергодарського міського голови на користь ОСОБА_1 заробітної плати за 93 календарних дні відпустки у сумі 30757,89 грн. і компенсації за невикористану відпустку за період з 17.06.2010 року до 10.12.2010 року у розмірі середньомісячної заробітної плати - 6945,33 грн. - закрити.

У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 2 червня 2017 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко