Справа № 826/9149/16
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9149/16 Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

25 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів Убогий С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання недійсною заяви та угоди, визнання протиправними дій, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві, у якому просила: визнати недійсною заяву позивача від 29.02.2016 про звільнення за угодою сторін 29.02.2016; визнати недійсною угоду про припинення трудового договору від 29.02.2016, укладену між позивачем та ДФС України; визнати протиправними дії ДФС України щодо прийняття наказу від 29.02.2016 №619-о "Про звільнення ОСОБА_5."; скасувати наказ ДФС України від 29.02.2016 року №619-о "Про звільнення ОСОБА_5." з моменту його прийняття; визнати протиправними дії ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо прийняття наказу від 01.03.2016 року №32-о "Про виплату грошової компенсації ОСОБА_5."; скасувати наказ ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 01.03.2016 року №32-о "Про виплату грошової компенсації ОСОБА_5." з моменту його прийняття; поновити позивача на посаді заступника начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві з 29.02.2016 року; зобов'язати ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві та ДФС України відшкодувати позивачу суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути солідарно з ДФС України та ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві на користь позивача 10000,00 гривень у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, при цьому вказує на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судовому засіданні 25.05.2017 представником позивача заявлено клопотання про призначення комплексної психолого-почеркознавчої експертизи, проте, з огляду на те, що наведене клопотання не заявлялося у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні називного клопотання, оскільки за правилами ч. 2 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Позивачем не доведено обґрунтованість незаявлення такого клопотання у суді першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Представник відповідачів заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Вирішуючи спір, суд встановив, що наказом Голови Державної фіскальної служби України №2188-о від 26.12.2014 ОСОБА_4 призначено в порядку переведення на посаду заступника начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві.

Наказом Державної фіскальної служби України №619-о від 29.02.2016 ОСОБА_4, заступника начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві, звільнено із займаної посади 29.02.2016 за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

01.03.2016 начальником ДПІ у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві прийнято наказ № 32-о про виплату грошової компенсації ОСОБА_4

11.03.2016 позивачем на адресу ДФС України направлено заяву про відкликання заяви про звільнення, проте, таке звернення позивача не було прийняте до уваги.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що звільнення ОСОБА_4 відбулося за вільного волевиявлення та домовленості між сторонами трудового договору про звільнення, також було визначено строк припинення трудового договору, позивач не заперечувала проти свого звільнення з 29.02.2016. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що наказ ДФС України від 29.02.2016 №619-о "Про звільнення ОСОБА_5." та наказ ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 01.03.2016 "Про виплату грошової компенсації ОСОБА_5." є законними, правові підстави для визнання їх протиправними та скасування - відсутні.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п.15 ч.1 ст. 3 КАС України).

За правилами ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.п.11, п.п.12, п.п.14 п.11 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 21.05.2014 року №236 голова ДФС затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату ДФС, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, заступників керівників; приймає на роботу та звільняє з роботи в порядку, передбаченому законодавством, працівників ДФС; призначає на посаду та звільняє з посади у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату ДФС (якщо інше не передбачено законом).

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державної фіскальної служби України №619-о від 29.02.2016 ОСОБА_4, заступника начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві, звільнено із займаної посади 29.02.2016 за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін.

01.03.2016 начальником Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві прийнято наказ №32-о про виплату грошової компенсації ОСОБА_4

Листом від 01.03.2016 №1076/111/26-56-04-56 ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м.Києві повідомило позивача про звільнення та висловлено прохання прибути до приміщення ДПІ Подільського району ГУ ДФС у м. Києві для отримання трудової книжки, відповідний наказ про звільнення ОСОБА_4 прикріплений додатком до листа. Зазначений лист 07.04.2016 повернувся до ДПІ Подільського району ГУ ДФС у м. Києві у зв'язку із закінченням терміну зберігання. У зв'язку з цим 30.03.2016 відповідачем повторно було направлено повідомлення №2700/111/26-56-04-52 ОСОБА_4 про її звільнення та про прибуття до установи для отримання трудової книжки.

18.04.2016 до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві надійшла заява від ОСОБА_4 про направлення листків непрацездатності.

16.05.2016 позивач отримала трудову книжку та надала ще один листок непрацездатності, відповідно до заяви від 16.05.2016.

Листом №3721/111/26-59-04-56 від 17.05.2016 року ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві повідомлено ОСОБА_4 про те, що лікарняні листи розгляду та оплаті не підлягають у зв'язку зі звільненням останньої. По листку непрацездатності Серія АГЯ №354570 від 26.02.2016 КПН "ЦПМСД №1" Подільського району м. Києва за період непрацездатності з 27.02.2016 по 07.03.2016 здійснено відповідні розрахунки.

Спірні правовідносини виникли у зв'язку із тим, що як вказує позивач, заява про звільнення за угодою сторін була написана нею під тиском зі сторони керівництва, тобто за відсутності вільного волевиявлення, а тому вважає, що її звільнення відбулося незаконно.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з такого.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

Отже, під час розгляду спору предметом якого є оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), підлягають встановленню обставини: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Як встановлено під час вирішення справи, заява про звільнення була підписана позивачем власноручно. У зазначеній заяві позивачем вказано дату звільнення з 29.02.2016 і станом на час прийняття наказу № 619-о від 29.02.2016 "Про звільнення ОСОБА_5." позивач не виявила наміру анулювати таку домовленість.

При цьому враховуючи наявні у справі докази, в тому числі показання свідків, судом першої інстанції не встановлено обставин здійснення на позивача тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення. Колегія суддів також враховує, що до правоохоронних органів з цього приводу вона не зверталася.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції небезпідставно звернув увагу на недоведеність того факту, що заява про звільнення була підписана нею під психологічним тиском та за відсутності власного волевиявлення.

Таким чином, під час вирішення справи встановлено, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою 26.02.2016 і у момент видачі наказу № 619-о від 29.02.2016 "Про звільнення ОСОБА_5." працівник не виявив наміру про анулювання домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, що свідчить про наявність волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, наведеною у постанові від 15.10.2013 №21-320а13 анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, можливе лише при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Суд встановив, що у відповідачем не висловлено згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки наказ ДФС України від 29.02.2016 №619-о "Про звільнення ОСОБА_5." та наказ ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 01.03.2016 "Про виплату грошової компенсації ОСОБА_5." є законними.

Доводи скаржника з приводу того, що заява про звільнення за угодою сторін була написана позивачем без усвідомлення значення своїх дій та проти власної волі, а також щодо сумнівності, на думку позивача, реальності прийняття законного рішення з урахуванням часу, необхідного для розробки і погодження проекту наказу про звільнення, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги як такі, що не підтверджені належними і допустимими у розумінні КАС України доказами, тобто фактично є припущеннями.

Апелянт також вказує на те, що відповідачем під час прийняття наказу про звільнення, не було дотримано всіх істотних умов укладеної із позивачем угоди про звільнення, а саме, не вчинено дій для того, щоб така угода вважалася укладеною: в день звільнення не ознайомлено із наказом про звільнення, не видано позивачу в день звільнення трудову книжку та не проведено в цей же день з нею розрахунків.

Колегія суддів зазначені доводи оцінює критично з огляду на їх нормативну необґрунтованість - чинним законодавством не передбачено як обов'язку роботодавця у разі звільнення працівника за угодою сторін вчиняти наведені дії, так і того, що наслідком не вчинення таких дій є анулювання попередньої домовленості.

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки мають виключно характер припущень.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, водночас, відповідачем не доведено підстав для його скасування, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання недійсною заяви та угоди, визнання протиправними дій, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 26 травня 2017 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.