Справа № 426/7928/17
Суддя: Попова О. М.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 426/7928/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Попова О.М.,

за участі секретаря Крикунової Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Кадника М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сватове справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити дії,-

Встановив:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 18 квітня 2017 року вона звернулася до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років у порядку ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-XII). В обґрунтування підстав для призначення пенсії за вислугою років, позивачем до заяви додані документи, які підтверджують стаж роботи (на час звернення вислуга - 21 рік, 7 місяців, 19 днів) в органах прокуратури України, а саме завірена відділом роботи з кадрами прокуратури Луганської області копія трудової книжки, копія диплому Луганського інститут внутрішніх справ МВС України та інші необхідні документи. Проте, рішенням засідання комісії з призначення пенсій при Сватівському відділі Білокуракинського об'єднаного управлінні Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області № 406/02-2013с від 21.04.2017 року (протокол засідання комісії № 4 від 21.04.2017) їй було повідомлено про те, що її стажу роботи на час звернення до Управління Пенсійного фонду 21 рік, 7 місяці, 19 днів не достатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VIII від 14.10.2014 року. Крім того відповідно до п. 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213- VIII встановлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання/ призначаються відповідно, зокрема до Закону України «Про прокуратуру». На теперішній час норма Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII в частині пизначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» є дійсною та не визнана неконституційною, тому підстав для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VIII від 14.10.2014 року немає через відсутність необхідного стажу роботи та скасування з 01.06.2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Просить суд визнати протиправним та скасувати рішення суб'єкта владних повноважень - Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 406/02-2013с від 21.04.2017 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язати Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснити призначення пенсії за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-XII) з 18.04.2017 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, без обмеження максимального розміру пенсії.

Позивач в судовому засіданні участі не брала, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні участі не брав, надав письмові заперечення на адміністративний позов, в якому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити, оскільки підстав для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року у ОСОБА_1 з 18.04.2017 року немає, через відсутність необхідного стажу роботи та скасування норми 01.06.2015 року щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши в судовому засіданні надані докази, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку.

Згідно положень ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як було встановлено під час розгляду справи, позивач ОСОБА_1 з 12.08.1995 року по 12.04.2000 року проходила службу в органах внутрішніх справ, з 13.04.2000 року по 01.11.2016 року працювала в органах прокуратури, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с. 17-18), довідкою Луганського університета внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка від 29.09.2016 року № 19 (а.с. 20), а також довідкою про проходження служби в Сватівському РВ ГУМВСУ у період з 12.08.1995 по 12.04.2000 року (а.с. 21). Таким чином, загальний стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років складає 21 рік, 7 місяців, 19 днів.

Рішенням засідання комісії з призначення пенсій при Сватівському відділі Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 406/02-2013с від 21.04.2017 року (протокол засідання комісії № 4) позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та повідомлено, що її стажу роботи на час звернення до Управління Пенсійного фонду 21 рік, 7 місяців, 19 днів не достатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону україни «Про прокуратуру» № 1697-VIII від 14.10.2014 року. Крім того відповідно до п. 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213- VIII встановлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання/ призначаються відповідно, зокрема до Закону України «Про прокуратуру». На теперішній час норма Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № № 213- VIII в частині пизначення пенсії за вислугу років відповідно до закону України «Про прокуратуру» є дійсною та не визнана неконституційною. Таким чином, підстав для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VIII від 14.10.2014 року у ОСОБА_1 немає через відсутність необхідного стажу роботи та скасування з 01.06.2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 14-16).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основіКонституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пенсійне забезпечення прокурорів та слідчих прокуратури, до яких законодавцем віднесено позивача, встановлено положеннями ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ), відповідно до якої прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідно до ч. 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

На підставі ч.5 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ) до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

При вирішенні питання про застосування цього Закону в часі необхідно керуватись наступними нормами.

Суд у відповідності із ч.1 ст.8 Конституції України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно приписів ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Відповідно до п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002 року положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів.

Крім того, у цьому ж рішенні у абз. 4 п. 6 вказано, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування,необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

Водночас відповідно до п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 року утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст.6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8- рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004).

Виходячи із викладеного, зміст та обсяг соціальних гарантій зокрема, працівників правоохоронних органів, не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Така ж правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 10.12.2013 (справа № 21- 348а13).

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Відповідно до п. 42 рішення ЄСПЛ у справах, щодо скарги за ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється ст. 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає ст. 14.

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09.05.2015 року зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданнями адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання дeлегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини, а також виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, суд вважає, що позивач має право на отримання пенсії за вислугу років з вищевикладених підстав.

У зв'язку з цим доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, дії суб'єкта владних повноважень - Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 406/02-2013с від 21.04.2017 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років є протиправними та протокол № 406/02-20130 від 21.04.2017 слід скасувати та зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_1 за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-XII) з 18.04.2017 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, без обмеження максимального розміру пенсії.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 21, 22, 46, 64, 126 Конституції України, ст.ст. 2, 6-8, 69-72, 158-163 КАС України, суд, -

Постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення суб'єкта владних повноважень - Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 406/02-2013с від 21.04.2017 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-XII) з 18.04.2017 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, без обмеження максимального розміру пенсії.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Сватівський районний місцевий суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя О.М. Попова