Справа № 520/15744/16-а
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
судді Яковлєва О.В. стосовно ухвали Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2017 року.
У провадженні Одеського апеляційного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, приватного підприємства «Місто-Н», за участі третіх осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення Одеської міської ради від 21 квітня 2005 року № 4128-ІV «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0271 га. ОСОБА_3 за адресою: м. Одеса, вул. Бригадна, 40, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд», а також визнання протиправною та скасування технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянину ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель по вул. Бригадна, 40 в м. Одесі, площею 271 кв.м., що виготовлена у 2004 році ПП «Місто-Н».
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України.
Приймаючи вказану ухвалу судом першої інстанції зроблено висновок, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, яка обґрунтована неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також порушенням норм процесуального права.
В своїй апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо наявності у спірних правовідносинах спору про право та залишено поза увагою доводи позивача, що спірне рішення Одеської міської ради від 21 квітня 2015 року № 4128-ІV до цього часу ОСОБА_3 не реалізовано та в матеріалах справи відсутні докази про наявність у третьої особи права власності на земельну ділянку, за адресою: м. Одеса, вул. Бригадна, 40.
В свою чергу, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року частково задоволено апеляційну скаргу позивача та скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року про закриття провадження у справі, в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради № 4128-ІV від 21 квітня 2015 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Приймаючи вказану ухвалу колегія вважала, що оскаржуване рішення міської ради у даній справі не реалізовано, шляхом видачі державного акту, а тому не вичерпало своєї дії, внаслідок чого спірні правовідносини не набули цивільно-правового характеру та мусять розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
З таким висновком судової колегії апеляційного суду погодитись не можу, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗК України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.
Частиною 2 вказаної статті встановлено, що суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
При цьому, відповідно до положень ст. 5 ЗК України, земельне законодавство базується, зокрема, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.
Згідно положень ст. 80 ЗК України, суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
В свою чергу, згідно п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії) дій чи бездіяльності.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
В даному випадку, предметом спору у даній справі є перевірка правомірності рішення Одеської міської ради від 21 квітня 2005 року № 4128-ІV «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0271 га. ОСОБА_3 за адресою: м. Одеса, вул. Бригадна, 40, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд», а також технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянину ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель по вул. Бригадна, 40 в м. Одесі, площею 271 кв.м., що виготовлена у 2004 році ПП «Місто-Н».
При цьому, обов'язковою умовою віднесення спору до категорії публічно-правових спорів є участь в ньому суб'єкта владних повноважень, а також оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.
Проте, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед учасників спору суб'єкта владних повноважень чи його посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих правовідносинах владних управлінських функцій.
В свою чергу, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.
В даному випадку, позивачем оскаржується рішення суб'єкта владних повноважень, яке стосуються передачі у власність земель комунальної власності третій особі, саме з підстав незгоди з розмірами такої земельної ділянки та на підставі наявних у позивача правовстановлюючих документів.
Зокрема, позивач не погоджується з оскаржуваним рішення міської ради, з тих підстав, що на його думку ділянка третьої особи накладаються на його земельну ділянку, що порушує його цивільні права у земельних правовідносинах.
Так, прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.
В даному випадку, колегією залишено поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права власності на земельну ділянку в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснює владних управлінських функцій.
Аналогічна правова позиція вже неодноразово висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 11 листопада та 09 грудня 2014 року (справи №№ 21-493а14, 21-308а14 відповідно).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Внаслідок чого, колегією зроблено помилковий висновок, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС України.
Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
В свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Більш того, позивачем наголошено, що оскаржуване рішення міської ради не реалізовано, а також зазначено про наявність нового рішення Одеською міською радою з приводу цієї ж земельної ділянки щодо ОСОБА_3 від 24 грудня 2014 року № 6027- ІV «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яке не оскаржується у межах даної справи.
Внаслідок чого, на мою думку, перегляд правомірності оскаржуваного рішення міської ради у порядку адміністративного судочинства не забезпечить реального захисту порушених прав позивача у земельних відносинах, що складаються між ним та третьою особою, внаслідок чого судом першої інстанції зроблено правомірний висновок про необхідність закриття провадження у справі.
Суддя О.В.Яковлєв