Справа № 815/4776/16
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

23 травня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., перевіривши касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМСУ), Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ), в якому просив суд: скасувати рішення, викладене у формі висновку ГУ ДМСУ про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 13 червня 2016 року; скасувати наказ ДМСУ №193 від 21 липня 2016 року в частині, згідно з якою визнана недійсною та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 7 травня 2003 року та серії НОМЕР_2 від 17 травня 2007 року, які були видані позивачу; зобов'язати ГУ ДМСУ здійснити обмін посвідки позивача на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 17 травня 2007 року у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що відповідач порушив норми законодавства, якими врегульовано порядок оформлення документів, які підтверджують право на постійне місце проживання в України, чим порушив його права, а тому ОСОБА_2 просив про задоволення позову.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року, залишеною без змін Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року, позов задоволено частково. Скасовано висновок ГУ ДМСУ від 12 вересня 2016 року Про розгляд матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2. Скасовано Наказ ДМСУ №193 від 21 липня 2016 року в частині, згідно з яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 7 травня 2003 року та серії НОМЕР_2 від 17 травня 2007 року, які були видані ОСОБА_2. Зобов'язати ГУ ДМСУ повторно розглянути клопотання позивача ОСОБА_2 щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням позивачем 45 - річного віку.

Відповідач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвали нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 21 березня 2017 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху у зв'язку невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржникові запропоновано усунути зазначені недоліки скарги та роз'яснено, що у випадку їх невиконання касаційну скаргу буде повернуто.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали до Вищого адміністративного суду України надійшла заява скаржника, якою недоліки касаційної скарги усунуто.

Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

В 2002 році ВГПІС УМВС України в Одеській області було прийнято рішення про залишення громадянина Вєтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на постійне мешкання в Україні.

7 травня 2003 року громадянина Вєтнаму ОСОБА_2 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії до 7 травня 2005 року

17 травня 2007 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2, та зареєстровано за адресою в АДРЕСА_1

У зв'язку із досягненням 45 річного віку позивач звернувся до Малиновського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 17 травня 2007 року.

Листом від 12 вересня 2016 року №5/3 -263754 ГУ ДМСУ повідомлено позивача про те, що 21 липня 2016 року відповідно до наказу ДМСУ №193 посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 видана 17 травня 2007 року визнана недійсною.

Згідно наказу ДМСУ від 21 липня 2016 року №193 Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання, на підставі висновку ГУ ДМСУ від 13 червня 2016 року стосовно ОСОБА_2, скасовано повністю рішення про документування посвідкою на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2. Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 7 травня 2003 року та серії НОМЕР_2 від 17 травня 2007 року визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Відповідно висновку від 12 вересня 2016 року Про розгляд матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, було здійснено перевірку особової справи № 263754 на предмет законності документування ОСОБА_2 посвідкою на постійне проживання. В результаті перевірки встановлено, що на момент звернення, а також на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивачем не було надано жодного документу, підтверджуючого факт його працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР.

Тобто він не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію і на нього не поширюються норми абзацу шостого пункту 4 розділу V Прикінцевих Положень Закону, а саме: особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходили з наступного.

Відповідно до пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Обов'язковою умовою набуття дозволу на імміграцію до України за вищенаведеною нормою є необхідність звернення з відповідною заявою протягом шести місяців з дня набрання чинності вищенаведеним Законом.

Відділом громадянства і реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області громадянину В'єтнаму - ОСОБА_1, на підставі Закону України «Про імміграцію», видано посвідку на постійне проживання в Україні.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач у 1988 році прибув до України з метою навчання, з 1988 року по 1993 роки навчався в Одеському Державному будівельному інституті. Для отримання посвідки на постійне проживання позивачем надано усі необхідні документи, будь-яких зауважень у міграційної служби як під час оформлення посвідки позивача від 7 травня 2003 року серії НОМЕР_1, так і під час подальшого оформлення посвідки на постійне проживання від 17 травня 2007 серії НОМЕР_2 не виникло.

Протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював.

Слід також зазначити, що статтями 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Пунктом 17 порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251 (далі - Порядок № 251) передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 251, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З урахуванням того, що позивач приїхав до України у 1988 році на навчання, закінчив у1993 році Одеський Державний будівельний інститут та залишився на постійне проживання, висновки судів попередніх інстанцій є правильними.

Такі висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України (підпис) М.І. Мойсюк