Справа № 158/970/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/6299/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Судової-Хомюк Н.М., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 на постанову Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі території України,-

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2017 року позивач - Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з позовною заявою про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі території України, громадянина Російської Федерації ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України зазначає, що 14 жовтня 2016 року відповідач на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським співтовариством про реадмісію осіб був переданий на територію України у встановленому Угодою порядку за незаконний перетин Державного кордону України на ділянці відповідальності Відділу прикордонної служби "Ужгород" із покликанням на відсутність документів, що посвідчують його особу. Відповідно до постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2016 року, якою примусово видворено ОСОБА_2 за межі території України та затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 поміщено в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, в с. Журавичі, Ківерцівського району, Волинської області. Позивачем неодноразово на адресу посольства Російської Федерації направлялись запити щодо встановлення особи затриманого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак, інформації щодо встановлення особи з метою підготовки відповідних документів для його подальшого видворення Чопському прикордонному загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України не надано. Відтак, позивач звернувся до суду з вимогою продовжити термін затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, який підлягає примусовому видворенню за межі території України, та продовжити його тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, «Волинський» ДМС України, за адресою: с. Журавичі Ківерцівського району Волинської області, на строк, визначений п.7 ст. 183-7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено. Продовжено строк затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення його примусового видворення, строком на 3 (три) місяці, а саме до 12.07.2017 року. Постанову звернено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2016 року, яку ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року залишено без змін, адміністративний позов Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про примусове видворення громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України, затримання його з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення - задоволено та допущено постанову суду до негайного виконання.

Зокрема, судами встановлено, що громадянин Російської Федерації - ОСОБА_2, реалізуючи свої права та свободи, мав змогу встановленим порядком іммігрувати в Україну або іншу Європейську країну на постійне місце проживання, або тимчасово прибути для працевлаштування на визначений термін, як це передбачено законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України, однак знаючи про можливість легально виїхати до Європейських країн, апелянт обрав незаконний спосіб.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

На виконання рішення суду 23 жовтня 2016 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, за адресою: вул. Перемоги, 27, с. Журавичі, Ківерцівського району, Волинської області.

Враховуючи те, що у відповідача відсутні документи, які надають йому право на виїзд з України, Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звертався до посольства Російської Федерації щодо надання допомоги у встановленні особи затриманого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, для його подальшого видворення, однак, така інформація позивачу надана не була.

Як наслідок, позивач звернувся до суду з вимогою продовжити термін затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, який підлягає примусовому видворенню за межі території України, та продовжити його тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, «Волинський» ДМС України, за адресою: с.Журавичі Ківерцівського району Волинської області, на строк, визначений п.7 ст. 183-7 КАС України.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно до частини 4 статті 30 Закону України Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Статтею 183-7 КАС України визначено особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства.

Із змісту частини 7 цієї статті слідує, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні три місяці подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для виконання рішення про примусове видворення або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відповідно до Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119, контроль за дотриманням іноземцями та особами без громадянства вимог законодавства здійснюють в межах своєї компетенції територіальні підрозділи Державної міграційної служби України, до повноважень яких віднесено прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Слід зазначити, що на звернення ОСОБА_2, Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області листом від 22.11.2016 №0704/27 повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що надана відповідачем інформація не дає підстав кваліфікувати його як особу, яка підпадає під п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, враховуючи відсутність інформації щодо громадянської належності або країни походження ОСОБА_2, необхідних для ідентифікації його особи, з метою забезпечення примусового видворення відповідача та виконання судового рішення, що набрало законної сили, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 183-7, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року у справі № 158/970/17 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді Н. М. Судова-Хомюк
В. Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 02.06.2017.