Справа № 2-а-5609/09/1470
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2011-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2011 р.Справа № 2-а-5609/09/1470

Категорія:5.2.1Головуючий в 1 інстанції: Мавродієва М.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді -Коваля М.П.,

суддів -Потапчук В.О.,

-Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Київської центральної спеціалізованої митниці, Головного управління Державного казначейства України в м.Києві про визнання протиправними дій 1-го відповідача щодо нарахування позивачу до сплати мита та податку на додану вартість, що вказані за оглядовими розписами М-15 №109000002/2009/002471 на загальну суму 1084,03 грн. та М-15 №109000002/2009/002409 на загальну суму 1699,67 грн.; стягнення з Державного бюджету України збитків в сумі 2862,34 грн. та зобов'язання Державного казначейства України в м.Києві перерахувати 2862,34 грн. на рахунок позивача, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Київської центральної спеціалізованої митниці, Головного управління Державного казначейства України в м.Києві, в якому просить визнати протиправними дій щодо нарахування позивачу до сплати мита та податку на додану вартість, що вказані за оглядовими розписами М-15 №109000002/2009/002471 на загальну суму 1084,03 грн. та М-15 №109000002/2009/002409 на загальну суму 1699,67 грн.; стягнути з Державного бюджету України збитків в сумі 2862,34 грн. та зобов'язати Державне казначейство України в м.Києві перерахувати 2862,34 грн. на рахунок позивача.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2010 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, згідно якої просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони до були сповіщені належним чином по час і місце судового розгляду справи, про що є докази в матеріалах справи: ОСОБА_2 сповіщений згідно поштового повідомлення, до суду не прибув, конверт повернувся з відміткою про незнаходження за вказаною адресою (а.с. 181), при цьому апелянт повідомлявся за єдиною відомою суду адресою, яку апелянт власноруч вказав в матеріалах справи, але в порушення приписів ст.. 40 КАС України не сповістив суд про зміну місцязнаходження, отже вважається сповіщеним належним чином; Київська центральна спеціалізована митниця сповіщена згідно поштового повідомлення (а.с.182), представник до суду не прибув та причини неявки суду не повідомив; Головне управління Державного казначейства України в м.Києві сповіщено згідно поштового повідомлення (а.с.179), представник до суду не прибув та причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів з огляду на зазначене, а також враховуючи те що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, - дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції залишає її без змін, якщо визнає, що судом першої інстанції ухвалене рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.07.2009 до митного контролю пред'явлено міжнародне поштове відправлення з оголошеною цінністю, яке надійшло з Австралії (відправник - ОСОБА_3) на адресу гр.ОСОБА_2, за митною декларацією адресним із вкладенням товарів «Аntigue badg»(орден), вартістю 610 австралійських доларів (а.с.11). 28.07.2009 Київською центральною спеціалізованою митницею було складено оглядовий розпис М-15 №109000002/2009/002409, яким код товару за УКТЗЕД визначено: , та нараховані позивачу до сплати мито у сумі 772,58 грн. та ПДВ у сумі 927,09 грн. (а.с.10). 03.08.2009 оператором поштового зв'язку було пред'явлено до митного контролю міжнародне поштове відправлення з оголошеною цінністю, що надійшло з Сполучених штатів Америки (відправник - ОСОБА_4) на адресу гр.ОСОБА_2, за митною декларацією/адресним ярликом СР 72 №СР 38, із вкладенням товарів «Metal badge»(металевий значок), вартістю 320 доларів США (а.с.12). 03.08.2009 Київською центральною спеціалізованою митницею було складено оглядовий розпис М-15 №109000002/2009/002471, яким код товару за УКТЗЕД визначено:, та нараховані позивачу до сплати мито у сумі 492,74 грн. та ПДВ у сумі 591,29 грн. (всього 1084,03 грн.) (а.с.9).

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Митного кодексу України встановлено, що митні органи визначено як спеціально уповноважені органи виконавчої влади в галузі митної справи, на які відповідно до цього Кодексу та інших законів України покладено безпосереднє здійснення митної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначені вище податки сплатив, але вважаючи, що відповідач-1 безпідставно нарахував йому до сплати мито та податок на додану вартість, позивач звернувся до суду з позовом про визнання вказаних дій Київської центральної спеціалізованої митниці протиправними, а також стягнення з Державного бюджету України збитків в сумі 2862,34 грн., з яких: 1265.32 сплаченого мита, 1518,38 сплаченого податку на додану вартість, 78,64 грн. сплачених послуг Укрпошти за перерахування податків електронним переказом. Крім того, позивачем заявлені вимоги до Головного управління Державного казначейства України в м.Києві про зобов'язання останнього перерахувати 2862,34 грн. на рахунок позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і враховуючи специфіку виниклих правовідносин та виходячи з предмету спору, вважає за необхідне для вирішення спірного питання, застосувати наступні приписи законодавства

Відповідно до ст.. 313 Митного кодексу України передбачено, що класифікацію товарів, тобто віднесення їх до зазначених в УКТЗЕД класифікаційних групувань, покладено на митні органи, рішення яких із цього питання є обов'язковими для підприємств і громадян.

Апелянт в своїй скарзі посилається на неправомірне визначення митним органом класифікаційної групи ордена та металевого значка, але колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки позивач у встановленому законом порядку рішення Київської центральної спеціалізованої митниці по встановленню кодів отриманих позивачем предметів не оскаржував, доказів їх скасування суду не надав.

Преамбулою Закону України «Про митний тариф України»від 05.04.2001 № 2371-ІІІ встановлено, що митний тариф України - це систематизований згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності перелік ставок ввізного мита, яке справляється з товарів, що ввозяться на митну територію України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування»від 25.06.91 № 1251-XII ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватись і змінюватись іншими законами України, крім законів про оподаткування.

Приписами ст.. 2 Закону України Закону України «Про систему оподаткування»№ 2371-ІІІ визначено, що встановлення нових та зміна діючих ставок ввізного мита, визначених Митним тарифом України, здійснюються Верховною Радою України шляхом прийняття законів України з урахуванням висновків Кабінету Міністрів України.

З огляду на викладене можливо дійти висновку про необґрунтованість апеляційних доводів про те, що ставки мита не можуть встановлюватись іншими законами, крім законів про зміни до Закону України «Про митний тариф України».

Крім того, позивач вважає, що при вступі до СОТ та підписання Протоколу про вступ України до світової організації торгівлі від 05.02.2008 (надалі - Протокол), Україна не зробила посилань на тарифні митні ставки, передбачені Законом України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України»від 13.09.2001 №2681-ІІІ, оскільки ці митні ставки вже не повинні застосовуватись.

Відповідно до п. 10 та п. 11 Протоколу про вступ України до світової організації торгівлі від 05.02.2008 року встановлено, що відповідно до Конституції України та Закону України «Про систему оподаткування»та інших законів України з питань оподаткування, запровадження та скасування податків і обов'язкових платежів, а також пільг їх платникам здійснюється Верховною Радою України, Верховною Радою АРК, сільськими, селищними, міськими радами. Законами про оподаткування встановлюються ставки, а також механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) і пільги щодо оподаткування. До загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів) належать, зокрема, податок на додану вартість, який справляється за ставкою 20% та митний збір.

Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України Законом України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України»від 13.09.2001 №2681-ІІІ встановлено, що товари безпосередньо ввозяться (пересилаються) громадянами в супроводжуваному (несупроводжуваному) багажі або пересилаються в міжнародних поштових відправленнях, які надходять в Україну в одній депеші від одного відправника на адресу одного одержувача (незалежно від кількості відправлень), сумарна митна вартість яких, заявлена громадянином або визначена митним органом шляхом складення митної вартості усіх товарів, не перевищує 1000 євро та/або загальна вага яких не перевищує 100 кг, підлягають обов'язковому письмовому декларуванню у порядку, передбаченому для громадян, та оподатковуються ввізним митом за ставкою в розмірі 20 відсотків митної вартості, податком на додану вартість та в установлених законодавством випадках акцизним та іншими зборами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України Законом України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України»від 13.09.2001 №2681-111 визначено, що при ввезенні на митну територію України звільняються від оподаткування товари, сумарна митна вартість яких не перевищує 200 євро, а загальна вага не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами в супроводжуваному багажі (за умови усного декларування), пересилаються в несупроводжуваному багажі та надходять на адресу громадян.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно митних декларацій (а.с.11,12) митна вартість товарів, які пересилалися в міжнародному поштовому відправленні на адресу позивача склала: орден (1864) - 610 австралійських доларів, металевий значок - 320 доларів США, що в сумі перевищує 200 євро, а тому порядок оподаткування зазначених товарів правомірно здійснений відповідачем-1, в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п.3.1.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 №168/97-ВР (надалі - Закон №168/97-ВР), увезення товарів на митну територію України у митному режимі імпорту є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Приписами ст.. 188 Митного кодексу України визначено, що під імпортом розуміється митний режим, відповідно до якого товари ввозяться на митну територію України для вільного обігу без обмежень строку їх перебування на цій території та можуть використовуватись без будь-яких обмежень.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пільги щодо оподаткування товарів, які переміщуються громадянами у міжнародних поштових відправленнях Митний кодекс України та Закон України «Про податок на додану вартість»не містять. Спеціальним законом з цього питання є Закон №2681-111, частина 1 статті 4 якого визначає, що товари, які пересилаються в міжнародних поштових

відправленнях, митна вартість яких не перевищує 1000 євро та/або загальна вага яких не перевищує 100 кг, оподатковуються податком на додану вартість.

Отже, ставка податку на додану вартість у розмірі 20% застосована відповідачем-1 виходячи з п.6.1 ст.6 Закону України «Про податок на додану вартість»№168/97-ВР.

Згідно з п.1.9 Порядку справляння податку на додану вартість під час митного оформлення товарів, імпортованих на митну територію України, затвердженого наказом Державної митної служби України №821, 27.09.2006, при імпорті товарів на митну територію України платниками ПДВ є особи, які імпортують товари на митну територію України в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно із законодавством (незалежно від того, який режим оподаткування вони використовують згідно із законодавством).

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що отримані ним предмети є його особистими речами, оскільки права власності на них він набути з моменту передачі їх продавцями до місцевої організації зв"язку та в деклараціях відсутні відмітки, які заповнюються при відправленні предметів комерційного характеру. Але колегія суддів критично ставиться до зазначених доводів ита вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України»від 13.09.2001 №2681-ІІІ, особистими речами в розумінні цього закону є предмети першої необхідності, призначені, в першу чергу, для забезпечення життєдіяльності власника - громадянина, є власністю такого громадянина та призначені виключно для власного користування такого громадянина, не є товаром та не призначені для відчуження або передачі іншим особам. відповідають меті та цілям перебування за кордоном. Перелік предметів, що не можуть бути віднесені до особистих речей, визначається Кабінетом Міністрів України з урахуванням норм, що застосовуються для визначення особистих речей у країнах Європейського Співтовариства

Згідно з приписами ст.. 3 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України»від 13.09.2001 №2681-ІІІ, особисті речі, що безпосередньо ввозяться громадянами в супроводжуваному багажі будь-якими видами транспорту на митну територію України або пересилаються в несупроводжуваному багажі, усно чи письмово декларуються за бажанням власника таких речей або на вимогу посадової особи митного органу та не оподатковуються.

Колегія суддів проаналізувавши приписи постанови КМ України «Про обсяги та порядок ввезення громадянами на митну територію України продуктів харчування для власного споживання та перелік предметів, що не можуть бути віднесені до особистих речей громадян»№1652 від 13.12.2001 -дійшла висновку, що до особистих речей громадян не можуть бути віднесені інші предмети, крім тих, які зазначені у додатку. Вказане підтверджується пунктом 2 цієї постанови. При цьому у п. 20 Додатку до цієї постанови передбачено, що до переліку особистих речей громадян можуть бути віднесені інші предмети першої потреби, які е власністю громадянина і призначені виключно для забезпечення його життєдіяльності та власного користування, не є товаром і не призначені для відчуження або передачі іншим особам та відповідають меті перебування за кордоном.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно з ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже позивачем не надано належних доказів у підтвердження тих обставин, на які позивач посилається в обгрунтування заявлених вимог. Позивач не довів суду обставин щодо протиправності дій працівників відповідача, також не спростував правильності розрахунків мита, з огляду на що вимоги заявлені позивачем задоволенню не підлягають.

Оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 200 КАС України приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2010 року залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Київської центральної спеціалізованої митниці, Головного управління Державного казначейства України в м.Києві про визнання протиправними дій 1-го відповідача щодо нарахування позивачу до сплати мита та податку на додану вартість, що вказані за оглядовими розписами М-15 №109000002/2009/002471 на загальну суму 1084,03 грн. та М-15 №109000002/2009/002409 на загальну суму 1699,67 грн.; стягнення з Державного бюджету України збитків в сумі 2862,34 грн. та зобов'язання Державного казначейства України в м.Києві перерахувати 2862,34 грн. на рахунок позивача -без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання чинності безпосередньо до Вищого адміністративного суду України

.

.

Головуючий суддя: /М.П. Коваль/

Суддя: /В.О. Потапчук/

Суддя: /Г.В. Семенюк/