Справа № 803/475/17
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у закритті провадження у справі

30 травня 2017 року Справа № 803/475/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Валюха В.М.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку письмового провадження клопотання про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про визнання протиправним та скасування рішення та запису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТЗОВ «ФК «Вектор Плюс») про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28467180 від 26.02.2016 та скасування запису про право власності за № 13450815, внесеного 22.02.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. про державну реєстрацію права власності за ТЗОВ «ФК «Вектор Плюс» на об'єкт нерухомого майна - квартиру площею 65,5 кв. м., реєстраційний номер 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки № 1674 від 07.08.2008.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2017 відмовлено у відкритті провадження у цій справі в частині позовних вимог до ТЗОВ «ФК «Вектор Плюс» (а. с. 26-27).

Згідно із ухвалою суду від 13.04.2017 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТЗОВ «ФК «Вектор Плюс» (а. с. 28-29).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 провадження у цій справі було зупинено до 30.05.2017, справу для вирішення питання про поновлення провадження у справі та продовження її розгляду призначено на 15:00 30.05.2017 (а. с. 97-98).

В судове засідання, призначене на 15:00 30.05.2017, особи, які беруть участь у справі, не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується розписками про вручення повісток (а. с. 102-103) та повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с. 136-137). При цьому, в матеріалах справи наявні письмові клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності у письмовому провадженні (а. с. 60, 92).

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно із частиною четвертою статті 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до частини шостої статті 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Як передбачено частиною першою статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, оскільки в судове засідання особи, які беруть участь у справі, не прибули, хоча сторони належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, при цьому, від представника позивача надійшли клопотання про розгляд справи за його відсутності, а дану справу можливо розглянути і вирішити на основі наявних матеріалів, тому судовий розгляд справи здійснено судом в порядку письмового провадження, без фіксування адміністративного процесу технічними засобами.

11.05.2017 за вх. № 4862/17 представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТЗОВ «ФК «Вектор Плюс» Бохонкович В.Є. подав до суду письмове клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовує тим, що у подібній справі Верховний Суд України у постанові від 14.06.2016 (справа № 21-41а16) зробив висновок про те, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства (а. с. 75-76).

В доповненнях до адміністративного позову від 30.05.2017 представник позивача Кушнірук А.В. вважає вказане клопотання безпідставним, покликаючись на практику Верховного Суду України в інших справах (а. с. 168-169).

Клопотання про закриття провадження у справі не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За приписами пунктів 1, 7, 9 частини третьої статті 3 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (з наступними змінами та доповненнями, тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28467180 від 26.02.2016, далі - Закон № 1952-IV) у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як передбачено частиною першою статті 6 Закону № 1952-IV, організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є нотаріус.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Статтею 34 Закону № 1952-IV за державну реєстрацію прав передбачено справляння адміністративного збору.

Згідно із частиною першої статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Крім того, за приписами частини другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (з наступними змінами та доповненнями, тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28467180 від 26.02.2016, далі - Закон № 898-IV), рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Системний аналіз вказаних положень КАС України та Законів № 1952-IV, № 898-IV дає підстави дійти висновку про те, що нотаріус при здійсненні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень набуває правового статусу державного реєстратора прав на нерухоме майно, тобто, є суб'єктом владних повноважень, а його рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (у даному випадку рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки) може бути оскаржене до суду позивачем, який є іпотекодавцем.

На думку суду, спір у даній справі має ознаки публічно-правового, оскільки такий спір виник з правовідносин у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а відповідачем у спорі виступає нотаріус як суб'єкт владних повноважень при здійсненні ним делегованих повноважень. Відтак, розгляд цього спору повинен відбуватися в порядку адміністративного судочинства.

Суд не бере до уваги покликання представника третьої особи на постанову Верховного Суд України від 14.06.2016 у справі № 21-41а16, з огляду на таке.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, у постанові від 14.06.2016 у справі № 21-41а16, де предметом оскарження було рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, Верховний Суд України зробив висновок про те, що у цій справі спірні правовідносини пов'язані з невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, а тому спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства. Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Суд України і у постанові від 11.04.2017 у справі № 21-3632а16.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 21-1180а16, не зважаючи на окрему думку судді Самсіна І.Л., вказана правова позиція не була підтримана. При цьому, як вказана справа, так і справа № 21-1458а16 із винесенням постанови від 11.04.2017 була розглянута Верховним Суд України виходячи з того, що спір, який виник у зв'язку із прийняттям рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права, є публічно-правовим.

Таким чином, оскільки у різних постановах Верховного Суду України викладені різні правові висновки щодо юрисдикції спорів за участю державного реєстратора щодо оскарження його рішень про державну реєстрацію прав, тому суд у даній справі відступає від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі № 21-41а16 та від 11.04.2017 у справі № 21-3632а16, враховує постанови Верховного Суду України від 11.04.2017 у справі № 21-1458а16 та від 12.04.2017 у справі № 21-1180а16, та вважає, що спір у даній справі виник не у зв'язку із невиконанням умов цивільно-правової угоди, а виник з правовідносин у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, учасником таких правовідносин (відповідачем у спорі) виступає нотаріус як державний реєстратор, тобто, суб'єкт владних повноважень при здійсненні ним делегованих повноважень, предметом оскарження є рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, право на оскарження такого рішення позивачем як іпотекодавцем прямо передбачено законодавством (частиною першою статті 37 Закону № 1952-IV та частиною другою статті 37 Закону № 898-IV), а тому розгляд цього спору повинен відбуватися за правилами адміністративного судочинства. Суд також вважає, що безпідставне закриття провадження у цій справі порушить передбачене міжнародно-правовими договорами та законодавством України право позивача на доступ до суду.

Керуючись статтями 157, 160, 165, 244-2 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Суддя В.М.Валюх