Справа № 712/1165/17
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 712/1165/17 Головуючий у 1-й інстанції: Пироженко В.Д. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

25 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, Головного управління Національної поліції в Черкаській області на постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною відмову Головного управління Національної поліції у Черкаській області у виплаті ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ; зобов'язано Головне управління Національної поліції у Черкаській області призначити та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ в сумі 130500 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням, сторони по справі, кожен окремо, звернулися із апеляційними скаргами.

Позивач в своїй апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Свою позицію ОСОБА_2 мотивує тим, що той факт, що після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, він був прийнятий на службу в органи поліції не позбавляє його на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850, оскільки інвалідність була встановлена, ОСОБА_2, внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним служби саме в органах внутрішніх справ.

Відповідач, в свою чергу, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

ГУ Національної поліції в Черкаській області зазначає, що відсутні підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки захворювання позивача, внаслідок якого йому було встановлено інвалідність, пов'язане із проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ, а не поліції і на даний час питання нормативно не врегульовано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Наказу ГУНП в Черкаській області №1 о/с від 07.11.2015 р. позивача призначено старшим інспектором-черговим Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

У зв'язку з прийняттям на службу до Головного управління Національної поліції в Черкаській області на позивача поширюється ЗУ «Про Національну поліцію».

11.03.2016 року, ОСОБА_2, майора поліції старшого інспектора-чергового Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області було звільнено із служби в поліції в запас Збройних Сил України за п. 2 ст. 77 ЗУ «Про Національну Поліцію».

29.11.2016 р. ОСОБА_2 звернувся до відповідача з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, але листом №29/я-173 від 29.12.2016 року йому було відмовлено у зв'язку з тим, що не визначено порядок виплати одноразової грошової допомоги.

Вважаючи вказану відмову ГУ НП в Черкаській області протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з того, що оскільки у позивача настала інвалідність в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, то позивач має право на отримання грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

З 07.11.2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію», в тому числі положення про виплату одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейських.

Водночас, пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про Національну поліцію» визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію», зокрема, положення ст. 23 цього Закону, які передбачали виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції.

На виконання вимог ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію», Міністерством внутрішніх справ України прийнято Наказ № 4 від 11.01.2016 року, яким затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі по тексту Порядок № 4).

Доводи ОСОБА_2 полягають, зокрема, у тому, що одноразова грошова допомога йому повинна виплачуватись на умовах, передбачених Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 року, оскільки, згідно з п.15 Прикінцевих положень Закону України «Про Національну поліцію», за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що інвалідність позивачу встановлена під час проходження ним служби, як поліцейським, і звільнявся ОСОБА_2 з посади поліцейського, а не міліціонера.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в п. 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997р. по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Даючи оцінку спірним відносинам у цій частині, необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-7/99, викладеної стосовно дії загально - правового принципу норми права у часі. Позиція Конституційного Суду України за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, як у відповідності до п. 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 року, так і згідно п. 1 розділу ІІ Порядку № 4, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

В свою чергу, пунктом 2 розділу ІІ Порядку № 4 встановлено, що одноразова грошова допомоги (далі по тексту ОГД) у разі втрати працездатності поліцейського призначається та виплачується у випадках та в розмірах, визначених Законом України «Про Національну поліцію», особам, які мають право на її отримання, відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що позивачу встановлена інвалідність 11.11.2016 року, - в період дії Закону України «Про Національну поліцію», тому саме з цієї дати ОСОБА_2 набув право на отримання одноразової грошової допомоги, беручи до уваги, що позивач на час звільнення був поліцейським, а не працівником органів внутрішніх справ, колегія суддів вважає, що до спірних відносин щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги слід застосовувати норми ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку № 4.

Посилання ОСОБА_2 на п. 15 Прикінцевих положень Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 23 Закону України «Про міліцію», з огляду на вищенаведене є безпідставним.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних із виконанням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (ч. 2 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію»).

За приписами п. 1 Порядку № 4, формування пакета документів для призначення та виплати ОГД у поліції здійснюється підрозділами фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції, фінансовими підрозділами головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях, місті Києві (далі - фінансові підрозділи) у взаємодії з підрозділами кадрового забезпечення, службами державного нагляду за охороною праці (далі - СДНОП) цих органів та фахівцями військово-лікарської комісії (далі - ВЛК).

Згідно п. 3 розділу ІІІ Порядку № 4, заява (рапорт) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (додаток 1) подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського.

У разі коли такий орган ліквідовано, заява подається до органу за місцем зберігання особової справи.

Для виплати ОГД у разі часткової втрати працездатності без визначення інвалідності чи в разі визначення інвалідності поліцейський подає фінансовому підрозділу: 1) заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням втрати працездатності чи інвалідності; 2) довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії, які звіряються з оригіналом документа: 1) довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; 2) постанови відповідної ВЛК щодо встановлення причинного зв'язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; 3) акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) поліцейського, зокрема про те, що воно не пов'язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; 4) сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові і місце реєстрації; 5) документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідний контролюючий орган і має відповідну відмітку в паспорті) (п.5 розділу ІІІ Порядку № 4).

У відповідності до п. 1 розділу ІV Порядку № 4, фінансові підрозділи в десятиденний строк з дня реєстрації документів готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, форма якого наведена у додатку 2.

Висновок про призначення ОГД складається працівником фінансового підрозділу і підписується керівником фінансового підрозділу та керівником підрозділу, де проходить (проходив) службу поліцейський.

Висновок про призначення ОГД затверджує/відмовляє:

в апараті Національної поліції - Голова Національної поліції України або особа, на яку покладено виконання таких функцій;

у міжрегіональних органах Національної поліції - начальник органу або особа, на яку покладено виконання таких функцій;

у головних управліннях Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях, місті Києві - начальник Головного управління Національної поліції або особа, на яку покладено виконання таких функцій.

Керівник Національної поліції (міжрегіонального, територіального органу поліції) у п'ятнадцятиденний строк приймає рішення про призначення виплати ОГД, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням осіб із зазначенням мотивів відмови.

Розрахунок потреби в коштах для виплати ОГД в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається структурним підрозділом до фінансового підрозділу Національної поліції за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку (п.2 розділу ІV Порядку № 4).

Колегія суддів зазначає, що статтею 101 Закону України «Про Національну поліцію» визначено вичерпний перелік випадків, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, а саме, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком:

а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням;

б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп'яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров'ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом);

г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не встановлено щодо ОСОБА_2 жодної з вищезазначених обставин.

Наявність зв'язку між захворюванням позивача, внаслідок якого останнім втрачено працездатність та йому встановлено інвалідність та проходженням служби в органах внутрішніх справ не заперечується відповідачем та повністю підтверджується висновками військово-лікарської комісії та МСЕК.

Крім цього, відповідачем не спростовується факт подання ОСОБА_2 належного пакету документів до ГУ НП в Черкаській області для вирішення питання про призначення і виплати йому одноразової грошової допомоги, у зв'язку з втратою працездатності.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем фактично відмовлено позивачу у вирішенні питання про призначення одноразової грошової допомоги з посиланням на неузгодженість законодавства, яким регулюються питання призначення вказаної допомоги особам, які проходили службу в поліції, однак, належать і до колишніх міліціонерів і втрата ними працездатності пов'язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а не органах Національної поліції).

Так, як зазначено відповідачем у листі № 29/я-173 від 29.12.2016 року, згідно ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено виплату одноразової грошової допомоги по втраті працездатності в результаті визначення інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з проходженням служби в поліції, що призначається і виплачується у Порядку та на умовах, затверджених наказом МВС України від 11.01.2016 № 4. Випадки, за яких призначається одноразова грошова допомога по втраті працездатності в результаті визначення інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ ст. 97 Закону не передбачені.

Колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що відповідно до п. 2 розділу І Порядку № 4, діяльність Національної поліції (далі - поліція) у частині оформлення документів для виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського спрямована на забезпечення гарантованого державою соціального захисту поліцейського.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить про те, що всі неузгодженості у нормативному регулюванні питань призначення і виплати одноразової грошової допомоги повинні трактуватися на користь особи, яка звертається за цією допомогою.

Особа, яка втратила працездатність, у зв'язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ, однак, продовжувала проходити публічну службу в органах Національної поліції, не повинна позбавлятися права на отримання одноразової грошової допомоги та ставитися у менш вигідне становище порівняно з працівниками міліції, які змогли реалізувати своє право після звільнення з органів внутрішніх справ, або поліцейськими, які втратили працездатність під час проходження служби в поліції.

Згідно ч. 6 ст. 100 Закону України «Про Національну поліцію», особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.

Таким чином, у разі невнесення змін до ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» протягом 3-х років після встановлення інвалідності та втрати працездатності ОСОБА_2, фактично буде позбавлений права на отримання одноразової грошової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

В рішеннях у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine) від 24 липня 2014 року, «Суханов та Ільченко проти України» від 27.06.2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stec and Others v. the United Kingdom), n. 54, заяви №№ 65731/01 та 65900/01, ЄСПЛ 2005-Х).

У рішенні по справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine) від 24 липня 2014 року Суд також вказав, що відмова у задоволенні законного права заявника через відсутність механізму його реалізації, становить втручання у право власності згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а через нездатність забезпечити реалізацію такого права заявника в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов'язання за статтею 1 Першого протоколу.

У рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» від 27.06.2014 року Суд вказав, що відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені статтею 1 Першого протоколу. Уряд не надав жодних пояснень цієї бездіяльності, яка тримала заявників у невизначеності. Таким чином, Суд не бачить жодних причин, чому органи влади не вжили заходів для визначення розміру надбавки до пенсії заявників і вважає це втручання невиправданим (див., з відповідними змінами, рішення у справі «Клаус і ОСОБА_4 проти Грузії» (Klaus and Iouri Kiladze v. Georgia), заява № 7975/06, від 2 лютого 2010 року; рішення у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), № 38677/06, від 24 квітня 2014 року). Отже, було порушення права заявників, передбаченого статтею 1 Першого протоколу, за період з 2 квітня по 31 грудня 2006 року.

В остаточному рішенні у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), № 23759/03 та № 37943/06 від 14 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини звертав увагу, що скарги заявника на незаконність застосування у правовідносинах інструкції, яка є підзаконним актом, і незастосування декрету Кабінету Міністрів, який мав силу закону, не були задоволені національними судами, та зазначав про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд дійшов такого висновку у зв'язку з тим, що по-перше, відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, таким чином, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач, посилаючись на неузгодженість законодавства ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію», допустив протиправну бездіяльність щодо невирішення питання про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги.

Доводи апелянта з приводу відсутності в нього компетенції у вирішенні питання про призначення і виплату позивачу одноразової грошової допомоги, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки у відповідності до ч. 4 ст. 100 Закону України «Про Національну поліцію», одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у частині другій цієї статті, призначається і виплачується за останнім місцем проходження служби поліцейським.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст.86 КАС України.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, які б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, Головного управління Національної поліції в Черкаській області - залишити без задоволення, а постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 30.05.2017.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.