Справа № 761/3073/17
Суддя: Макаренко І. О.
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/3073/17
Провадження № 2-а/761/217/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року Шевченківського районного суду м. Києва розглянувши у письмовому провадженні в м. Києві адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просить, відповідно до останньої редакції позову від 29.03.2017 року:

1. Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати призначеної позивачу пенсії за віком з 01 червня 2015 року по 22 вересня 2016 року включно;

2. Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити нарахування і виплату призначеної позивачу пенсії за віком за період з 01 червня 2015 року по 22 вересня 2016 року у розмірах, вказаних у довідці відповідача №216 від 11.01.2017 р.

3. Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок і виплату довічного утримання: за період з 23 вересня 2016 року по 31 жовтня 2016 року, виходячи з нарахованої відповідачем суми довічного грошового утримання 26622,00 грн. на місяць; з 01 грудня 2016 року - згідно чинного законодавства України, зокрема ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII), без обмеження його максимальним розміром, та з урахуванням довідки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №402 від 13.12.2016 р..

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1984 року по 22.09.2016 року позивач працювала на посаді судді. В липні 2014 року, використовуючи своє право на призначення пенсії за віком, згідно зі ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», позивач звернулась до відповідача для призначення пенсії за віком. 08.04.2014 року позивачу була призначена пенсія за віком. З 01.04.2015 року пенсія за віком ОСОБА_1 не виплачується. Після досягнення пенсійного віку позивач продовжувала працювати, то через 24 місяці після призначеної пенсії у липні 2016 року, звернулась до відповідача з заявою про перерахунок раніше призначеної пенсії відповідно до ч.4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 22.09.2016 року ОСОБА_1 звільнилась з роботи на посаді судді у зв'язку з виходом у відставку. 06.10.2016 року позивач звернулася до відповідача з заявою про нарахування та виплату довічного утримання замість пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, який діяв на дату звільнення позивача з посади судді. 24.11.2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про виплату пенсії за період з 01 червня 2015 року по 22 вересня 2016 року та про виплату довічного утримання за період з 23 вересня 2016 року, а також просила надати довідки про розмір нарахованої та виплаченої пенсії та довічного утримання. 19.12.2016 року позивач отримала лист відповідача № 1355/Т-1071 від 13.12.2016 року, в якому відповідач відмовив у перерахунку та виплаті пенсії за період з 01.06.2015 року. Позивач вважає, що дії відповідача щодо невиплати призначеної їй пенсії за віком, а також щодо невиплати призначеного довічного утримання є протиправними, у зв'язку з чим, звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ч. 6, ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що в судове засідання прибули не всі представники сторін, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив.

Як вбачається з копії трудової книжки з 1984 року по 22.09.2016 року позивач працювала на посаді судді.

08.04.2014 року позивачу була призначена пенсія за віком.

22.09.2016 року позивачка звільнена з роботи з посади судді у зв'язку з виходом у відставку.

06.10.2016 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про нарахування та виплату довічного утримання замість пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, який діяв на дату звільнення її з посади судді.

24.11.2016 року позивач звернулась до відповідача з заявою про виплату пенсії за період з 01 червня 2015 року по 22 вересня 2016 року та про виплату довічного утримання за період з 23 вересня 2016 року, а також просила надати довідки про розмір нарахованої та виплаченої пенсії та довічного утримання.

Листом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України № 1355/Т-1071 від 13.12.2016, ОСОБА_1 було відмовлено у перерахунку та виплаті пенсії за період з 01.06.2015 року. Відповідач послався на ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зі змінами внесеними законами «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 р. та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 р..

Суд приходить до висновку, що своїми діями Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві порушує права позивача виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно статті 22. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Однією із конституційних гарантій забезпечення незалежності суддів є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, зокрема для суддів у відставці - щомісячного довічного грошового утримання.

Аналогічне положення закріплено в ч. 7 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» про те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ст. 8 Конситуції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України","Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується.

Як вбачається з пенсійної справи ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком, а тому на її не поширюється дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення».

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2014 по справі «Суханов та Ільченко проти України»(Заяви № 68385/10 та 71378/10) зазначає, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15.12.2015 по справі «Фабіан проти Угорщини: відмова державою у виплаті пенсії працюючому на державній службі пенсіонеру»(Заява № 78117/13) вважає, що різне трактування пенсіонерів, що працюють в державному і приватному секторах, з однієї сторони, і між різними категоріями державних службовців, з іншої сторони, щодо права на продовження отриманні пенсії за віком, де заявник став жертвою, не ґрунтується на будь-якому "об'єктивному і розумному виправданні", навіть беручи до уваги певну свободу розсуду, що надається договірним сторонам в цій області.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Таким чином, Суд вважає, що дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати призначеної позивачу пенсії за віком з 01 червня 2015 року по 22 вересня 2016 року є протиправні, а тому вимоги позивача в частині визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити нарахування і виплату призначеної пенсії за віком підлягають задоволенню.

Згідно п. 1.2 «Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України» Щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної Ради України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, у тому числі у відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків, та припинення виплати щомісячного грошового утримання працюючому судді, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду. У разі звернення пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1, її було звільнено 22.09.2016 року, а звернулася вона із заявою про призначення утримання до Пенсійного фонду 06.10.2016 року, не пропустивши строк у три місяці, а тому довічне утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом.

Довічне утримання позивачу мало бути призначено з 23.09.2016 року у розмірі 26222,00 грн., згідно до розрахунку Пенсійного фонду. Проте позивачка у вересні та у жовтні 2016 року отримала менше.

У лютому 2017 року позивачем було подано відповідачу довідку, виданою Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці № 402 від 13.12.2016 року, відповідно до якої суддівська винагорода станом на 01.12.2016 року складає 32640,00 грн..

Рішенням Конституційного суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016 визнанні неконституційними обмеження у виплаті призначеного довічного утримання і зазначено, що підлягає застосуванню ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI ( до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII), тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII: щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Конституційний Суд України вже визнавав неконституційними положення законів України щодо зниження розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, позбавлення суддів можливості подальшого перерахунку розміру такого утримання; припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання на період роботи суддів у відставці на певних посадах, а також встановлення максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання (пункт 2 резолютивної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013). Незважаючи на це, Верховна Рада України прийняла Закон № 213, Закон № 911, окремими положеннями яких звужено обсяг гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України зауважує, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

Таким чином, Верховна Рада України, приймаючи Закон № 213, Закон № 911 та вносячи ними зміни до Закону № 2453, порушила частину другу статті 8, частину другу статті 150 Конституції України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не відповідають вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, відповідачем не надано суду беззаперечних доказів правомірності своїх дій.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у перерахунку та виплаті довічного утримання є неправомірними, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення», Законом України «Про судоустрій та статус суддів»,ст.ст. 9, 10, 11, 19, 71, 128, 159, 160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 червня 2015 року по 22 вересня 2016 року включно.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити нарахування і виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01 червня 2015 року по 22 вересня 2016 року у розмірах, вказаних у довідці Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 216 від 11.01.2017 року.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок і виплату довічного утримання ОСОБА_1: за період з 23 вересня 2016 року по 31 жовтня 2016 року, виходячи з нарахованої Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві суми довічного грошового утримання 26622,00 грн. на місяць; з 01 грудня 2016 року - згідно чинного законодавства України, зокрема ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI ( у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII), без обмеження його максимальним розміром, та з урахуванням довідки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 402 від 13.12.2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м. Києва.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя