Справа № 549/93/17
Суддя: Глущенко Н. М.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 549/93/17
Провадження № 2-а/549/5/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2017 року Чорнухинський районний суд Полтавської області

у складі: головуючого судді Глущенко Н.М.

при секретарі Міщенко Т.А.

за учасю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Чорнухи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лохвицького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про визнання бездіяльності та протиправних дій по нарахуванню та виплаті пенсії,

В С Т А Н О В И В :

21 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Лохвицького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання бездіяльності та протиправних дій по нарахуванню та виплаті пенсії.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що до липня 2014 року проживав в в ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з проведенням бойових дій на території Луганської області, він був змушений покинути своє постійне місце проживання і виїхати з міста. З серпня 2014 року проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2

15 квітня 2015 року придбав житловий будинок в с.Пізники Чорнухинського району і постійно проживає в своєму будинку.

У червні 2016 року подав заяву до управління соціального захисту населення Чорнухинської РДА про виключення його з бази даних про внутрішньо-переміщених осіб і 30 червня 2016 року був знятий з обліку. Таким чином на даний момент не має статусу внутрішньо-переміщеної особи з липня 2016 року.

Пенсію йому нараховували по грудень 2016 року включно і своєчасно виплачували.

Нарахування пенсії йому було припинено з 01 січня 2017 року. У червні, грудні 2016 року та лютому місяці 2017 року листами Лохвицьке об'єднане управління Пенсійного Фонду України в Полтаській області пояснило, що для продовження виплати пенсії, йому необхідно обов'язково подати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та відкрити рахунок в ПАТ «Державний ощадний банк України». Цю відмову він вважає незаконною та необґрунтованою, тому звернувсь до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Пояснили, що ОСОБА_1 переїхав на постійне проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3, тому не вважає себе внутрішньо переміщеною особою і відмовився від цього статусу, та бажає отримувати пенсію як мешканець Чорнухинського району, про що і звертався до відповідача, який йому в цьому відмовляє, порушуючи його право на пенсійне забезпечення.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає, суду пояснив, що позивач являється внутрішньо переміщеною особою, відповідну довідку до управління не надав, а отже станом на 27.03.2017 року Лохвицьке обєднане управління не має підстав для нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 01 липня 2015 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Лохвицькому об'єднаному Управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області. З 3 червня 2015 року по 29 червня 2016 року ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення Чорнухинської РДА, як внутрішньо переміщена особа. Згідно довідки від 02.12.2016 року № 03-1979 виданої управлінням соціального захисту населення Чорнухинської РДА ОСОБА_1 знятий з обліку в базі даних про внутрішньо переміщених осіб з 30.06.2016 року за заявою та немає статусу внутрішньо переміщеної особи . Позивач отримував пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серія ААЖ №894053, виданого 16.05.2012 року Пенсійним фондом України (а.с.9) та визнається відповідачем. З серпня 2014 року і до дня подачі позову мешкає в с.Пізники Чорнухинського району разом із дружиною. У квітні 2015 року позивач відповідно до договору купівлі-продажу від 15.04.2015 року придбав у власність житловий будинок, розташований за адресою: с.Пізники пров.Сковороди,1Б Чорнухинського району Полтавської області, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач 13.06.2016 року зареєстрував своє місце проживання, у придбаному у приватну власність житловому будинку, за адресою с.Пізники, пров.Сковороди,1-Б Чорнухинського району, що підтверджується відміткою у паспорті позивача.

З 01 січня 2017 року нарахування та виплата пенсії було припинено, оскільки згідно інформації Управління соціального захисту населення Чорнухинської районної державної адміністрації 30 червня 2016 року позивач був знятий з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. У червні, грудні 2016 року та лютому 2017 року листами Лохвицьке об'єднане управління Пенсійного Фонду України Полтавської області пояснило, що для продовження виплати пенсії позивачу необхідно обов'язково подати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Разом з тим Лохвицьке обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області після отримання 04.07.2016 (вх..№954) довідки про те, що ОСОБА_1, житель ІНФОРМАЦІЯ_3 знятий з обліку в базі внутрішньо переміщених осіб 30.06.2016 згідно поданої заяви, продовжувало нараховувати та виплачувати позивачу пенсію за віком по 31.12.2016 року включно, що підтверджується матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1 Нарахування та виплата позивачу пенсії за віком припинилася з 01.01.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Стаття 4 зазначеного Закону визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні

Відповідно ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

У статті 49 Закону № 1058-IV зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено інших підстав призупинення виплати пенсії, крім тих, що вказані статті 49 Закону № 1058-IV.

Крім того, суд вказує на те, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01 січня 2017 року не виносилось.

Відповідач зазначає, що підставою для призупинення виплати пенсії позивачу була інформація, що міститься в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, з якої вбачається, що згідно поданої заяви ОСОБА_1 був виключений із бази внутрішньо переміщених осіб, тобто на момент припинення нарахування та виплати йому пенсії за віком останній не є внутрішньо переміщеною особою.

Статтями 44, 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Позивач є громадянином України і у відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу набув право на отримання пенсії за віком, яка була йому призначена у травні 2012 року, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.9).

За правилами частини другої статті 49 цього Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до пункту 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

З матеріалів справи вбачається, що позивач після реєстрації місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3 та зняття з обліку бази внутрішньо переміщених осіб, з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року отримував пенсію за віком.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Лохвицького обєднаного уравління Пенсійоного фонду України Полтавської області із заявою про поновлення йому виплати пенсії за віком на пільгових умовах (список №1) у звязку зі зміною місця проживання. Однак відповідач постійно відмовляв йому, посилаючись на те , що він є внутрішньо переміщеною особою.

Посилання відповідача у запереченнях від 27.03.2017 року на не надання позивачем довідки про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи безпідставне, так як жодною нормою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено, що для виплати пенсії на загальних підставах необхідно надати вище згадану довідку. Крім того, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати раніше призначеної пенсії, як відсутність довідки внутрішньо переміщеної особи, на що посилався відповідач у своїх запереченнях та при прийнятті рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Стаття 64 Конституції України передбачає обмеження соціально-економічних прав (в тому числі зупиненням дії законів та їх окремих положень) на певний строк лише в умовах воєнного або надзвичайного стану. Водночас, на момент виникнення спору та його розгляду судом такий стан в Україні у передбаченому законом порядку запроваджено не було, встановлення обмежень щодо отримання пенсії деяким категоріям громадян є порушенням конституційних вимог щодо рівності всіх громадян, ставить, громадян у нерівні умови, що також є порушенням принципів правової держави.

Відповідно дост. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Суд приходить до переконання, що позивача позбавлено пенсії в порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод/Рим. 4.ХІ.1950/ (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) /далі - Конвенція/ в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на таке.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України. Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч статті 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на певні обставини припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні. Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» /Willis v. the United Kingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «ОСОБА_3 проти Нідерландів» /Van Raalte v. the Netherlands/, n. 39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених закономі загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння.

Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та набуття права на її виплату із зазначеного часу.

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституціїі в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституціюу разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції Українине допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Частиною 2статті 8 КАС Українивстановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Згідно ч. 1ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права в Україні. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи згідно норм Конституції та законів України, а також міжнародних договорів. Враховуючи положенняст. 9 Конституції Українита беручи до уваги Закон України від 17.07.1997 р. №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції» та Закон України від 23.02.2006р. №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 р. - КЗПЛ) та рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». При цьому, як зазначається у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19.12.2014 р. №13, тлумачення термінів і положень КЗПЛ та протоколів до неї містяться в рішеннях ЄСПЛ.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вище викладене, постанова Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач, є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Таким чином, судом встановлено, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 січня 2017 року було пов'язане саме з перевіркою інформації щодо реєстрації позивача в Єдиній базі даних переміщених осіб, обґрунтоване не наданням ОСОБА_1 довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, чим відповідач порушив право позивача на отримання пенсії за віком на загальних підставах.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне визнати дії Лохвицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 протиправними.

Згідно ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У ч. 1ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів та не надав суду будь-яких доказів на обґрунтування правомірності своїх дій щодо невиплати пенсії позивачу з 1 січня 2017року.

Таким чином, з'ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість та законність вимог позовної заяви, відтак, позовна заява підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 6-11, 69-71, 86, 94, 99, 158-163, 167, 186, 256 КАС України, ст. ст.46, 47, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Лохвицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, про визнання бездіяльності та протиправних дій по нарахуванню та виплаті пенсії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Лохвицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії з 01 січня 2017 року, .

Зобовязати Лохвицьке обєднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01січня 2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1( ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень, які підлягають обов'язковому стягненню органами Державної казначейської служби України із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунку Лохвицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Харківського апеляційного адміністративного суду через Чорнухинський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а особою, яка не брала участь у справі, з моменту отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи апеляційним судом, якщо постанову не скасовано.

Суддя