Справа № 818/386/16
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2017 р. м. Київ К/800/24983/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Маринчак Н.Є., Олендера І.Я.,

секретар судового засідання Корецький І.О.,

за участю: представника позивача: Решодька І.М.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дубов'язівський елеватор"

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року

у справі № 818/386/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дубов'язівський елеватор»

до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дубовязівський елеватор» (далі - Товариство), звернулось в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області (далі - Управління) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень:

- від 18 березня 2016 року № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 236 402 грн. за основним платежем та на 591 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- від 18 березня 2016 року № про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 143 461 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 35 865 грн.25 коп.;

- від 21 березня 2016 року № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 52 737 грн.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року позовні вимоги задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 18 березня 2016 року №, № та від 21 березня 2016 року №.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року апеляційну скаргу Управління задоволено: скасовано рішення суду першої інстанції і ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції та посилаючись на допущення судом норм матеріального та процесуального права, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами позивача не погоджувався, просив касаційну каргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем за результатами проведеної перевірки було складено акт від 4 березня 2016 року №36/22-01/34072570/13, згідно з яким, з урахуванням відповіді на заперечення Управління від 15 березня 2016 року, позивачем порушено вимоги:

пункту44.1 статті 44, підпункту 138.1.1 пунктів 138.1, 138.2, 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування по податку на прибуток на загальну суму 52 737 грн., в т.ч. за 2013 рік на 4 222 грн. та за 2014 рік на 48 515 грн.;

пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість в сумі 236 402 грн., в тому числі: серпень 2014 року в сумі 181 412 грн., вересень 2014 року в сумі 50 256 грн., жовтень 2014 року в сумі 4 734 грн. та завищення суми заявленого бюджетного відшкодування в сумі 143 461 грн., в тому числі: липень 2014 року в сумі 123 333 грн., серпень 2014р. в сумі 20 128 грн.;

Висновки відповідача про порушення позивачем наведених норм ґрунтуються на тому, що відсутні законні підстави для формування позивачем податкового кредиту та витрат по господарським операціям з ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «БК Кепітал-Сіті», оскільки наданими позивачем документами не доведено факту дійсності та легальності оподатковуваних господарських операцій з будівництва та ремонту.

В обгрунтування такого висновку Інспекція зазначала про те, що, по-перше, у контрагентів позивача були відсутні необхідні для здійснення будівельних робіт транспортні засоби спеціального призначення, по-друге, здійснивши аналіз первинних документів та кількість працівників, з якими контрагенти оформили трудові відносини, неможливо підтвердити обставину здійснення операцій зважаючи на те, що затрати праці перевищують в деяких випадках навіть добову кількість годин.

На підставі вказаного акта прийнято податкові повідомлення-рішення:

- від 18 березня 2016 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 236 402 грн. за основним платежем та на 591 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- від 18 березня 2016 року №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 143 461 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 35 865 грн. 25 коп.;

- від 21 березня 2016 року №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 52 737 грн.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції не погодився із висновками відповідача та зазначив, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено реальну можливість контрагентів виконати роботи, наслідки яких позивач відобразив у податковому обліку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позову, виходив із обґрунтованості висновків податкового органу щодо не здійснення операцій контрагентами в силу не доведення наявності виконавців робіт необхідних трудових та технічних можливостей.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язана з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України (діяв до 31 грудня 2014 року) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Склад витрат та порядок їх визнання визначений статтею 138 ПК України.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України (діяв до 31 грудня 2014 року) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України (діяв до 31 грудня 2014 року) не відносяться до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 201 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем та ФОП ОСОБА_4 укладено договори про виконання підрядних робіт по улаштуванню асфальтобетонного покриття біля сушки «Кімбрія» площею 200 кв.м. та біля сушки «Бонфанті» площею 650 кв.м., а також ямкового ремонту площею 150 кв.м.

На підтвердження фактичного здійснення робіт позивачем надано докази: акти здавання-приймання виконаних робіт, банківські виписки, акти обстеження, довідки про вартість виконаних робіт, акт приймання виконаних будівельних робіт, підсумкова відомість ресурсів, акти прання-передачі основних засобів, ліцензію, договір оренди техніки, зведені кошторисні розрахунки вартості будівництва, лист, в якому ФОП ОСОБА_4 повідомлено, що улаштування покриття здійснювалось автомобілями КАМАЗ та катком (право власності на які підтверджуються також наявними у матеріалах справи доказами (том 1, а.с. 75-79); як свідчить вказаний лист, роботи виконувались особисто ОСОБА_5, ОСОБА_6 з якими укладено договір, а також ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з якими були договори, але вони втрачені.

Як свідчать матеріали справи, з аналізу актів виконаних робіт та відомості ресурсів (том 1, а.с 181) на виконання підрядних робіт по улаштуванню асфальтобетонного покриття біля сушки «Кімбрія» площею 200 кв.м. та ямкового ремонту площею 150 кв.м. слідує, що контрагентом позивача затрачено 319 люд. год., що, зокрема, відповідає кошторису.

З урахуванням виконання спірних робіт 4 особами з 15 липня 2013 року (дата підписання договору) по 23 липня 2013 року (дата здачі робіт згідно з актом виконаних робіт) із залученням спеціальної техніки та зважаючи на обсяги робіт, що полягають в укладенні асфальтобетонного покриття площею 200 кв. м. та ямкового ремонту площею 150 кв.м., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про реальну можливість виконати вказані роботи ФОП ОСОБА_4, що підтверджується відповідними доказами.

Як свідчать матеріали справи, з аналізу актів виконаних робіт та відомості ресурсів (том 1, а.с 84) на виконання підрядних робіт по улаштуванню асфальтобетонного покриття площею 650 кв.м. слідує, що контрагентом позивача затрачено 264 люд. год., що зокрема відповідає кошторису.

З урахуванням виконання спірних робіт 4 особами з 25 вересня 2013 року (дати підписання договору) по 15 жовтня 2013 року (дата здачі робіт згідно з актом виконаних робіт) із залученням спеціальної техніки та зважаючи на обсяги робіт, що полягають в укладенні асфальтобетонного покриття площею 650 кв.м. колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про реальну можливість виконати вказані роботи ФОП ОСОБА_4, що підтверджується відповідними доказами.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем та його контрагентом TOB «БК Кепітал-Сіті» укладено договори на виконання проектних робіт та підряду на виконання будівельних робіт по облаштуванню додаткової ділянки галереї відкритого типу, підсиленню конструкцій прирельсового складу, влаштуванню додаткових норійних вишок, монтажу конструкцій вузла відгрузки на ж/д транспорт, облаштування фундаментів під авто ваги та улаштуванню асфальтобетонного покриття площею 1230 кв.м.

На підтвердження фактичного здійснення робіт з метою виконання умов договорів позивачем надано копії: актів здавання-приймання виконаних робіт, банківських виписок, локальних кошторисів,графіків виконання робіт, довідок про вартість виконаних підрядних робіт, підсумкових відомостей ресурсів.,податкових накладних, актів приймання виконаних будівельних робіт, актів огляду прихованих робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації, загального журналу робіт, переліку актів допоміжного прийняття відповідальних конструкцій в обстеження прихованих робіт, переліку спеціальних журналів робіт, відомостей про виконання робіт із зазначенням за кожен день переліку виконаних будівельних робіт, комерційних пропозицій, актів приймання -здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів, претензій, фотовідбитків, документів про якість бетонної суміші, протоколів випробовувань, журналу обліку в'їзду (виїзду) із зазначенням того, що ввозилось. Як свідчить вказаний журнал в спірний період переважно на територію позивача заїжджали представники саме TOB «БК Кепітал-Сіті» із відповідним вантажем, що необхідний для виконання будівельних робіт.

Так, дійсно, як свідчить акт перевірки, та не спростовується позивачем під час судового розгляду, TOB «БК Кепітал-Сіті» в період виконання робіт для позивача мав лише документально підтверджені трудові взаємовідносини лише із 4 особами, а також мав незначну кількість основних фондів.

Разом із тим, як підтверджується матеріалами справи контрагент уклав із ФОП ОСОБА_9 договір оренди обладнання. Відсутність даних про такі господарські операцій в реєстрі податкових накладних не є свідченням про їх не здійснення, оскільки відповідач під час судового розгляду не дав даних про те, що ФОП ОСОБА_9 є платником податку на додану вартість.

Варто відмітити й те, що згідно з матеріалами справи, з дня підписання договору про виконання укладки асфальтобетонного покриття робіт (25 червня 2014 року) по дату підписання податкової накладної (8 липня 2014 року) TOB «БК Кепітал-Сіті» виконано покриття 1230 кв.м. Разом з тим, відповідачем на підставі належних доказів не підтверджено неможливості 4 особами здійснити спірні роботи із залученням відповідної техніки за відповідний період.

Суд апеляційної інстанції наведене лишив поза увагою, а відтак безпідставно виходив із того, що TOB «БК Кепітал-Сіті» не мало реальної можливості виконати спірні операції.

Варто відмітити що згідно з положеннями договорів, укладених з позивачем з TOB «БК Кепітал-Сіті» передбачено залучення субпідрядників з повідомленням позивача як замовника. Положення вказаних договорів не містять вимог про необхідність письмового повідомлення позивача про вказані обставини. Таким чином, суд апеляційної інстанції безпідставно посилається на те, що відповідачем не надано доказів повідомлення позивача про залучення субпідрядників як на обставину, що вказує про неможливість виконання робіт.

Варто відмітити й те, що під час судового розгляду відповідачем не надано жодних доказів, окрім як на посилання на розрахунок норм часу, зазначений у актах виконаних робіт.

Варто відмітити й те, що людино-година це не абсолютна одиниця робочого часу, вона відображає час витрачений групою працівників урочно і понаднормово на виконання завдання. Водночас обставини, що наведені вище, не дають підстав вважати, що зазначена в первинних документах величина затрат робочого часу позбавляла можливості наявними у контрагента позивача трудовими ресурсами виконати спірні будівельні роботи.

Слід зазначити, що судом першої інстанції встановлено, що в спірний період Товариство фактично займалося складським господарством, а саме зберіганням зерна та продуктів його переробки, а також здійснювало оптову торгівлю зерном, насінням та кормами для тварин. Виконання підрядних робіт з улаштування асфальтобетонного покриття біля сушок, облаштування додаткової ділянки галереї відкритого типу, підсилення конструкцій прирельсового складу, влаштуванню додаткових норійних вишок, монтажу огороджувальних конструкцій вузла відгрузки на залізничний транспорт, фундаментів під автоваги за адресою: АДРЕСА_1 в контексті з основними видами діяльності позивача прямо вказує на наявність у нього ділової мети та використання придбаних відповідно до умов спірних договорів робіт у власній господарській діяльності.

Таким чином, суд першої інстанції зробив юридично правильний висновок про підтвердженість наявними у матеріалах справи доказами фактичного здійснення господарських операцій контрагентами позивача та реальну можливість таких контрагентів виконати спірні операції.

Вищий адміністративний суд України також акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов юридично правильного висновку про невідповідність фактичним обставинам справи тверджень відповідача про відсутність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами та порушень при перерахуванні коштів на підставі векселів а відтак, з урахуванням вимог частини третьої статті 2, частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Колегія суддів, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції скасуванню. Прийняте із вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права та з вірною правовою оцінкою обставин у справі рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дубов'язівський елеватор" задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року скасувати, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін

Н.Є. Маринчак

І.Я. Олендер