Справа № 808/578/17
Суддя: Матяш Ольга Віталіївна
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року , о 13:15 годині,Справа № 808/578/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого-судді Матяш О.В., розглянувши у порядку письмового провадження в м. Запоріжжя справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Запорізької області, Державної судової адміністрації України, про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з січня1993 року працювала суддею Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, з листопада 1998 року до вересня 2016 року - суддею апеляційного суду Запорізької області.

08.09.2016 Постановою Верховної ОСОБА_2 України її звільнено з посади у звязку з поданням заяви про відставку. Наказом голови апеляційного суду Запорізької області №78-к від 20.09.2016 її відраховано зі штату суду, але при цьому не було виплачено одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, право на яку вона набула на підставі ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI.

Вказує, що вона зверталася до відповідачів із заявою про виплату вищевказаної одноразової вихідної допомоги, проте їй відмовлено в виплаті з підстав того, що на день її звільнення був чинним Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VII від 12.02.2015, який не передбачав виплату вихідної допомоги судді, що звільняється у відставку.

ОСОБА_1 не погоджується із такою відмовою відповідачів та зазначає, що за імперативними приписами ОСОБА_3 України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Більш того, права і свободи, передбачені статтею 58 ОСОБА_3 України, не можуть бути обмежені навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Зазначає, що право на отримання вихідної допомоги судді у звязку з відставкою вона має на підставі прямих норм ОСОБА_3 України, оскільки встановлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям, що призначені на посаду раніше введеного в дію нового правового регулювання, порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені при призначенні (обранні) їх на посаду, за своїм значенням у системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності суддів, що є недопустимим у силу положень частини третьої статті 22, частини першої, другої та сьомої статті 126 ОСОБА_3 України. Вказує, що судді є рівними в силу універсального принципу рівності, закріпленого статтею 21 ОСОБА_3 України, адже, здійснюючи правосуддя, мають відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають, зокрема, порядок нарахування та розмір вихідної допомоги судді у звязку з відставкою, а тому вона не може бути позбавлена права на отримання вихідної допомоги в залежності від дати виходу у відставку за умови, що зазначене право існувало в неї в період з дати призначення (обрання) суддею.

ОСОБА_1 зазначає, що право на відставку та отримання у звязку з цим одноразової вихідної допомоги вона набула ще в січні 2013 року, тобто до прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, а тому вважає, що вона має право на отримання одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

ОСОБА_1 просить визнати протиправною бездіяльність апеляційного суду Запорізької області щодо невиплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку; зобовязати цей суд нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу судді у звязку з відставкою без сплати податку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 271150 гривень; зобовязати Державну судову адміністрацію України виділити апеляційному суду Запорізької області кошти, належні до виплати їй одноразової допомоги у звязку з виходом у відставку.

В судове засідання ОСОБА_1 не зявилась, в позовній заяві просить розглянути справу за її відсутності. Її представник також не зявився, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без його участі, в порядку письмового провадження.

Представник апеляційного суду Запорізької області в судове засідання також не зявився, в письмових запереченнях проти позову просить відмовити в позові, розглянувши справу без його участі. В обґрунтування заперечень зазначає, що ОСОБА_1 була звільнена у відставку на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VII від 12.02.2015, який не містив норми щодо виплати вихідної допомоги судді, звільненому з посади у звязку з виходом у відставку. Доводи ОСОБА_1 про те, що право на виплату вихідної допомоги вона набула раніше - з моменту набуття права на відставку - з 27.01.2013, тобто до внесення змін до законодавства, якими виключено норми щодо виплати такої допомоги, є безпідставними, оскільки право на виплату такої допомоги, враховуючи зміст норм, які раніше містилися в законодавстві та зараз закріплені в ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, набував (набуває) суддя лише при звільненні його у відставку. Таке право не може набуватися заздалегідь.

Представник Державної судової адміністрації України в судове засідання також не зявився, до його початку надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Позов не визнає з підстав, викладених в адресованих до суду письмових запереченнях проти позову. Зокрема зазначає, що суддям, які виходять у відставку після 01.04.2014 (дата набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII) виплата вихідної допомоги законодавством не передбачена. Вказує, що на даний час норми Закону України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, якими внесено зміни до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», діють, а отже, підлягають обовязковому виконанню. Враховуючи принцип дії закону в часі, вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною ОСОБА_2 України постанови про звільнення ОСОБА_1 у відставку. Окрім того, ДСА України є державним органом, який фінансується з державного бюджету й у своїй діяльності керується ОСОБА_3 України і законами України та не може порушувати чинне законодавство України. ДСА не наділена правом самостійно, без правового врегулювання і фінансової можливості здійснювати виділення апеляційному суду Запорізької області асигнувань на виплату позивачу вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку.

Згідно із ч.4 ст.122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У звязку з цим суд розглянув справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши наявні у справі докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що з 26.01.1993 ОСОБА_1 працювала суддею Жовтневого районного суду міста Запоріжжя, з 02.11.1998 по 20.09.2016 - суддею апеляційного суду Запорізької області. Постановою Верховної ради України від 08.09.2016 №1515-VIII «Про звільнення суддів» її звільнено з посади судді апеляційного суду Запорізької області у звязку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови апеляційного суду Запорізької області №78-к від 20.09.2016 її виключено зі складу суддів апеляційного суду Запорізької області.

11.01.2017 ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду Запорізької області та ДСА України із заявою про виплату їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

ДСА України надала ОСОБА_1 відповідь (лист №Ж57-17-58/17 від 24.01.2017), за змістом якої вказано на відсутність підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги, оскільки постанова Верховної ОСОБА_2 України від 08.09.2016 про її звільнення у від- ставку прийнята після набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, яким виключено норму Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010, що передбачала виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді, який вийшов у відставку.

Апеляційний суд Запорізької області надав ОСОБА_1 відповідь (лист №/08-02/17 вих. від 03.02.2017), в якій зазначив про відсутність підстав для виплати їй вихідної допомоги при звільненні у відставку.

Вважаючи своє право на отримання вихідної допомоги у звязку із відставкою порушеним, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить із наступного: згідно зі ст. 1 ОСОБА_3 України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава, а відповідно до ст. 3 ОСОБА_3, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 6 ОСОБА_3 України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією ОСОБА_3 межах і відповідно до законів України.

За приписами ст. 8 ОСОБА_3, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди (ч. 1 ст. 124 ОСОБА_3 України). Незалежність і недоторканність судді гарантуються ОСОБА_3 і законами України (ч. 1 ст. 126 ОСОБА_3 України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 127 ОСОБА_3, правосуддя здійснюют ь судді. Cуддя не може належати до політичних партій, профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької чи творчої.

Частиною 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 та ч. 7 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016 чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_3 України та законом гарантій незалежності судді.

До 01.04.2014 статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 предбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Підпунктом 1 п. 28 II розділу Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 виключено. Згідно з пояснювальною запискою до проекту Закону «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», прийняття зазначеного законопроекту обумовлене необхідністю запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні, збільшення надходжень до бюджету та удосконалення окремих положень Податкового кодексу України, а також необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, недопущення втрат бюджету, та забезпечення соціальної підтримки громадян, виходячи з фінансових можливостей держави.

30.09.2016 набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016, ч. 1 ст. 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою

Таким чином, судом встановлено, що судді, які вийшли у відставку у період до 01.04.2014 отримували вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; судді, які вийшли у відставку у період з 01.04.2014 по 30.09.2016 такої допомоги взагалі не отримували, а судді, які вийшли у відставку після 30.09.2016 отримують вихідну допомогу у розмірі в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, законодавцем, всупереч приписам Основного Закону України щодо забезпечення незалежності та недоторканості судді, зокрема в частині забезпечення матеріального забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складової їхнього правового статусу, яке є не особливим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям, допущено юридичну невизначеність цих гарантій щодо певної категорії суддів, чим фактично допущено виникнення неконституційної різниці в гарантіях незалежності суддів.

Суд вважає, що для забезпечення усунення цієї різниці в гарантіях суддів слід звернути свою увагу на загальновизнані принципи права в демократичних, соціальних та правових державах, якою є Україна, та на позицію судів міжнародної інстанції, юрисдикція яких визнана Україною. Так, суд вважає за необхідне звернути увагу на положення частини першої статті 24 ОСОБА_3 України, за якими громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно зі ст. 64 ОСОБА_3 України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_3 України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 червня 2013 року № 3- рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Виходячи із цього, суд зазначає, що оскільки ОСОБА_3 України закріплено особливий статус та гарантії як незалежності, так і соціально-побутових умов суддів, які мають бути достатніми для підтримання авторитету судової влади в особі її представників суддів, в тому числі й у відставці, парламент повноважний встановлювати та визначати розмір вихідної допомоги суддів, проте на наділений правом скасовувати його повністю та через час відновлювати, що фактично призведе до нерівного обсягу прав служителів Феміди, які як під час вступу на таку відповідальну посаду, так і під час виконання функції держави щодо справляння правосуддя покладали певні законні сподівання на державу в частині належного забезпечення їх соціально-побутових умов, в тому числі й під час виходу у відставку (оскільки судді у відставці мають рівний статус із працюючими суддями), тому що така допомога виплачується з метою забезпечення судді належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Запровадивши норму щодо виплати такої допомоги, держава фактично не допускає втрати кадровим складом судової гілки влади професійних та досвідчених суддів, які добровільно позбавили себе певних прав, а взамін сподівалися на певну компенсацію з боку держави.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, який зазначив, що національне законодавство може зменшувати, скасовувати соціальні гарантії, але при цьому повинно компенсувати втрачене. Такий принцип був застосований до щомісячного грошового утримання, яке на момент набрання чинності Закону України від 07.07.2010 виплачувалось суддям, що мали право на відставку та продовжували працювати і яким законом було передбачена компенсація у розмірі середньомісячного доходу, який отримували судді з урахуванням щомісячного грошового утримання.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 ОСОБА_3 України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 ОСОБА_3 України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. В ОСОБА_3 України стаття 58 міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", в якому закріплені конституційні права, свободи і обов'язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 ОСОБА_3 України. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 ОСОБА_3 України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Дію нормативного акту у часі характеризують чотири показники: момент набуття актом чинності, тобто початку його дії; напрям темпоральної дії нормативного акта; момент зупинення дії нормативного акта; момент припинення (скасування) дії нормативного акта. Отже, чинність закону (нормативного акта) у часі починається з моменту набрання законом чинності. Набрання законом чинності означає, що з цього моменту всі організації, посадові особи і громадяни повинні керуватися ним, виконувати і дотримуватись його. Відомо, що порядок і терміни набрання законами чинності встановлюються в кожній державі особливими актами. В Україні ці правила сформульовані насамперед у ч.ч. 2, 3 ст. 57 ОСОБА_3 України, згідно з якими «закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення в порядку, встановленому законом.

Другою найважливішою характеристикою дії закону в часі є напрям темпоральної дії, що визначається як дія закону стосовно фактів, які виникли вже після набуття ним чинності (нових фактів), а також тих, які виникли ще до цього (старих фактів) і тривають після набуття актом чинності. Певний внесок у вирішення питань про напрями дії законів у часі зроблено Конституційним Судом України в рішенні у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів від 9 лютого 1999 року № 1- рп/99. У цьому рішенні зазначається, що перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Нормативні акти в правовій державі в основному діють лише «вперед» і не мають зворотної дії, тобто приводять до виникнення юридичних наслідків тільки у зв'язку з тими фактами, що виникли після набрання ними чинності. Традиційно відзначається, що, виходячи з практики, загальний принцип, який визначає напрям дії нормативних актів, може бути визначений як принцип негайної дії. Це пояснюється тим, що держава, як правило, зацікавлена в найбільш швидкій заміні старих відносин новими, старої норми новою нормою.

Що таке принцип негайної дії нормативного акта: усі ті юридичні наслідки, які відповідно до фактів, що відбулися в минулому, вже настали, як правило, зберігають свою силу. Але й новий нормативний акт діє негайно; згідно з цим усі факти, що виникли після набрання чинності новим актом, підпадають під його дію. Прикладом може бути застосування норм Закону України «Про судоустрій». Так, відповідно до ст. 65 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI зі змінами, на посаду судді може бути рекомендований громадянин України, не молодший двадцяти пяти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою. Громадянина у 2014 році було призначено Указом Президента на посаду судді, коли йому виповнилось 27 років. 30.09.2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до вимог ст. 69 якого на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти пяти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше пять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Тобто, на момент набрання чинності нового закону судді виповнилось 29 роки, але пятирічний термін, на який його було призначено на посаду судді не скінчився, і він продовжує виконувати обовязки судді, і ні в кого не виникає думки, що за новим законом він не має права бути суддею, оскільки не досяг віку, з якого громадянин може бути суддею, та в даному випадку діють норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453- VI зі змінами, хоча сам закон втратив чинність.

Переживаюча дія старого акта це явище,за своїм характером протилежне зворотній силі. Тут старий нормативний акт, скасований новим, якоюсь мірою продовжує діяти і після втрати ним юридичної сили. Він ніби «переживає» відведений йому термін. «Переживання» закону можливе тільки у триваючих відносинах. Воно застосовується, як правило, у разі, коли необхідно враховувати інтереси осіб, що вступили в правовідносини до видання нового нормативного акта.

Оцінюючи правовідносини позивача та відповідачів, можливо зробити висновок, що вони виникли до прийняття Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014.

Відповідно до Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обовязків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4). Як зазначається в рекомендаціях Комітету ОСОБА_2 Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12, від 17 листопада 2010 року № (2010)12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у звязку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 червня 2013 року № 3- рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 ОСОБА_3 України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини). Таким чином, Конституційний Суд України наголошує, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.»

Суд приймає до уваги зміст рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3- рп/2013 щодо того, що вихідна допомога не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, проте вважає за необхідне зазначити, що за своєю правовою природою, як і вказав Конституційний Суд, така вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення судді належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Суд вважає, що забезпечення соціально-побутових умов судді у відставці є формою винагороди судді, який вийшов у відставку, чому передувало як найменше 20 років роботи суддею, яка дозволяє судді, який добровільно обмежив себе в певних правах, працюючи суддею, отримати належне визнання його праці та обмежених прав в матеріальному еквіваленті, що дозволить суспільству та суддям відчути визнання державою їх праці.

У рішенні Європейського суду в справі «Pine Valley Developments Ltd та інші проти Ірландії» (№ 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року) Європейський суд з прав людини наголошує на дотриманні принципу законних очікувань під час прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, згідно з яким рішення органів державної влади не повинні йти всупереч очікуванням, на які покладаються громадяни у зв'язку з їх прийняттям.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Рішення Європейського Суду з прав людини, зазначені вище, наголошують принцип незворотності права та законне сподівання на отримання активу. Так, входячи в правові відносини з відповідачами, позивач законно сподівався на отримання грошової допомоги, оскільки в нього виникло це право ще 27.01.2013. Однак роботодавець в особі держави прийняв закон, яким скасував ці сподівання, таким чином в односторонньому порядку змінив умови договору на працю на посаді судді, чим порушив права, свободи та обовязки людини і громадянина, передбачені розділом II ОСОБА_3 України.

Належне матеріальне s соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, відповідно до ст. 127 ОСОБА_3 України та статті 53 Закону №2453, перебуваючи на суддівській посаді понад двадцять років, був обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема: обіймати оплачувані посади по сумісництву, виконувати будь-яку іншу оплачувану роботу чи входити до правлінь комерційно-господарських чи фінансових товариств.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його двадцятирічною професійною діяльністю, а у звязку з прийняттям законів, які погіршують раніше надане їм право та гарантії реалізації такого. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів як елемента їх незалежності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що незалежно від дати звільнення позивача у відставку та прийняття Верховною ОСОБА_2 України постанови про звільнення, вона має право на одержання вихідної допомоги, оскільки набула таке право ще задовго до фактичного виходу у відставку і таке її право було гарантовано Законом України №2453 від 07.07.2010.

Відтак, позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з її відставкою, відповідно до ст. 136 Закону України №2453 від 07.07.2010, є протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки положеннями ОСОБА_3 України чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

При цьому, згідно з довідкою апеляційного суду Запорізької області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №07-50/96 від 20.09.2016, суддівська винагорода ОСОБА_1 за останньою посадою складала 27115 гривень, тому виплаті на її користь підлягає сума у розмірі 271150 (27115х10) гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016, функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Тобто, ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх судів, окрім Верховного Суду.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_3 України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.3 ст.2 КАС України).

Між тим, при розгляді справи судом встановлено, що, не виплативши ОСОБА_1 вихідну допомогу, відповідач 1 діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законами України, оскільки право позивача на отримання вихідної допомоги порушено саме державою, а не апеляційним судом Запорізької області. Тому перша позовна вимога із трьох заявлених позивачем не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч цим вимогам відповідачами як субєктами владних повноважень не доведено в повній мірі правомірності власних дій.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині другої й третьої позовних вимог.

Відповідно до ст. 94 КАС України, присудженню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно задоволеним вимогам до кожного з них підлягають здійснені нею документально підтверджені судові витрати: судовий збір у сумі 1280 гривень (квитанції №0.0.718296592.1 від 02.03.2017 на 640 гривень та №0.0.735357555.1 від 28.03.2017, оригінали яких знаходяться в матеріалах справи).

Керуючись ст.ст.17, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Зобовязати апеляційний суд Запорізької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у звязку з відставкою без сплати податку у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 271150 (двісті сімдесят одну тисячу сто пятдесят) гривень.

Зобовязати Державну судову адміністрацію України виділити апеляційному суду Запорізької області кошти, належні до виплати ОСОБА_1 одноразової допомоги у звязку з виходом у відставку.

В іншій частині позову - відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань апеляційного суду Запорізької області судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної судової адміністрації України судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Постанова може бути оскаржена у Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Запорізький окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання постанови у шляхом подання апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, що її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Матяш