Справа № 2а-0370/3195/12
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року м. Київ К/800/54474/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Калашнікової О.В.,

Єрьоміна А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Ягодинської митниці Міндоходів на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Ягодинської митниці Міндоходів, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області, про визнання дій протиправними, скасування рішення та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2012 року ФОП ОСОБА_2 звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Ягодинської митниці Міндоходів (далі - Митниця), Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області, про визнання протиправною і скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товару і транспортних засобів через митний кордон України від 6 червня 2012 року № 205070000/2/00702 та стягнути з Державного бюджету України надміру сплаченої суму ПДВ у розмірі 28744,57 грн та ввізного мити у розмірі 18746,46 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2013 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення надміру сплачених платежів і судових витрат і в цій частині прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення надміру сплачених платежів. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ФОП ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 34,41 грн. В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Митниця звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі зовнішньоекономічного контракту від 3 січня 2012 року № 1/2012/NL, укладеного між ОСОБА_2 та «Vion Sales West BV», Нідерланди, фактури (інвойсу) від 1 червня 2012 року № 5444668, позивач 6 червня 2012 року через представника декларанта ввезла на територію України товар - сало свине бокове заморожене, кількістю 20021 кг, вартістю 14615,33 євро, визначеною у фактурі (інвойсі), тобто за ціною 0,73 євро за 1 кг.

Для митного оформлення вказаного товару декларантом подані на митний пост «Луцьк» Ягодинської митниці документи, а саме: контракт від 3 січня 2012 року № 1/2012/NL; фактура (інвойс) від 1 червня 2012 року № 5444668; вантажно-митна декларація (ВМД) від 6 червня 2012 року № 205070000/2012/050762; попередня митна декларація від 1 червня 2012 року № 205070000/2012/027517; міжнародна товарно-транспортна накладна CMR від 1 червня 2012 року № 773626; декларація митної вартості ДМВ-1 від 6 червня 2012 року № 205070000/2012/; сертифікат походження товару від 31 травня 2012 року № S АЕ1780; висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 16 липня 2009 року № 05.03.02-03/43097; сертифікат якості від 1 червня 2012 року; копія ВМД іноземної країни від 1 червня 2012 року № 12NL0DF76D2A6552F9; лист про неотримання дотацій від 15 травня 2012 року № U-125; платіжне доручення в іноземній валюті від 1 червня 2012 року № 777; повідомлення SWIFT від 1 червня 2012 року № 4098NH.39108UВGВ; контракт на перевезення від 4 січня 2012 року № 3/2012/PL; прайс-лист від 1 червня 2012 року б/н та інші документи, перелічені у графі 44 ВМД.

Митницею 6 червня 2012 року винесено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 205070000/2/00702, з посиланням на невідповідність заповнення граф 12, 22, 45 ВМД вимогам статті 54 МК України та те, що митна вартість не відповідає вимогам рішення про визначення митної вартості від 18 травня 2012 року № 205070000/2012/000743/2, де встановлено ціну товару у розмірі 1,4351 євро за 1 кг.

Вимогою, виконання якої забезпечує можливість здійснення митного оформлення вказано приведення рівня митної вартості в графах 12, 45 ВМД у відповідність до рішення про визначення митної вартості від 18 травня 2012 року № 205070000/2012/000743/2.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підтвердження заявленої ним митної вартості подано усі документи, які є достатніми для визначення митної вартості за ціною договору, проте митницею безпідставно визначено митну вартість за резервним методом. На підставі цього суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність картки відмови, а тому таку скасував та стягнув з Державного бюджету України надміру сплачені ПДВ та ввізне мито.

Частково скасувавши рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що законодавством визначено механізм повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу чи помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, а тому у разі якщо після сплати декларантом податків і зборів (обов'язкових платежів) згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, буде прийнято рішення про застосування митної вартості, заявленої декларантом, сума надміру сплачених податків і зборів (обов'язкових платежів) повертається декларанту у порядку, передбаченому Порядком повернення та Порядком взаємодії, на підставі його заяви та у місячний термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи.

Такі висновки суд апеляційної інстанції узгодив з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15 квітня 2014 року № 21-21а14.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Статтею 54 МК України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом.

Відповідно до частини третьої статті 54 МК України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Згідно з частиною шостою статті 54 МК України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Частиною сьомою статті 54 МК України передбачено, що у разі, якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Таким чином, законодавець запропонував таку конструкцію регулювання митних відносин, якою презюмується правильність визначення митної вартості декларантом, у випадку, якщо не доведено інше.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є декларація митної вартості, зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), банківські платіжні документи (якщо рахунок сплачено); інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

За правилами частини третьої цієї ж статті у разі якщо зазначені документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прас-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Таким чином, право митного органу на витребування додаткових документів не є абсолютним, а виникає за наявності хоча б однієї з таких підстав: надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

З наведеним висновком кореспондуються положення пункту 2 частини п'ятої статті 54 МК України, за змістом якої Митниця має право письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості лише у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, судами встановлено, що декларуючи договірну вартість товару в розмірі 164061,22 грн, тобто, за основним методом за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), позивач керувався умовами контракту від 3 січня 2012 року № 1/2012/NL з врахуванням фактури (інвойсу) від 1 червня 2012 року № 5444668 до цього договору.

Для підтвердження митної вартості товару позивачем надано митному органу усі документи, передбачені МК України та пунктом 7 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 року № 1766.

Крім того, судами встановлено, що відповідно до постанови Волинського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2012 року, яка набрала законної сили, рішення про визначення митної вартості товарів від 18 травня 2012 року № 205070000/2012/000743/2, на яке посилається Митниця, визнано протиправним та скасовано.

Отже, в наданих декларантом документах відсутні розбіжності, оскільки вони містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару та щодо ціни, що підлягала сплаті за цей товар, а суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема у постановах від 30 червня 2015 року (справа 21-591а15), 31 березня 2015 року (справи 21-127а15 та 21-53а15) і колегія суддів бере її до уваги.

Таким чином, колегія суддів, керуючись частиною першою статті 224 КАС України, приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Ягодинської митниці Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді