Справа № 489/733/17
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 489/733/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Тихонова Н.С.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача Косцової І.П.
суддів Стас Л.В.
Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва №101/10 від 13.12.2016 року щодо не поновлення виплати пенсії за віком, зобов'язати перерахувати та поновити виплату пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2016 року представник позивача звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва із заявою про перерахунок та поновлення виплати позивачу пенсії за віком. Проте, у задоволенні вказаної заяви їй було відмовлено, з посиланням на те, що заявником не надано документ, що засвідчує її місце проживання (реєстрації) в Україні.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення Управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва від 13.12.2016 року №101/10 та зобов'язав відповідача поновити позивачу виплату пенсії з 14.08.2016 року.

В апеляційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що оскільки заявником не надано до органу пенсійного фонду документ, що засвідчує місце свого проживання (реєстрації) в Україні, а також між Україною та Ізраїлем не укладено жодного договору стосовно порядку призначення та виплати пенсії громадянам України, які виїхали за кордон на постійне місце проживання, підстави для поновлення позивачу пенсії відсутні.

Судом апеляційної інстанції в порядку ст. 55 КАС України проведено заміну сторони у справі з Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на її правонаступника Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів п. 2 ч.1 ст. 197 КАС України, враховуючи достатність доказів для її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є громадянкою України, яка до січня 2002 року отримувала пенсію за віком, виплата якої була припинена у зв'язку з її виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

01 грудня 2016 року представник позивача звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва із заявою про перерахунок та поновлення виплати призначеної позивачу пенсії за віком.

До заяви про поновлення та перерахунок пенсії додано нотаріально посвідчені копії довіреності, паспорта, свідоцтва про одруження, пенсійного посвідчення, довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, довідки щодо встановлення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, заява про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок, картка платника податків, копія паспорта представника.

Рішенням від 13.12.2016 року №101/10 ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що пенсійний орган зобов'язаний відновити виплату позивачу пенсії з 14 серпня 2016 року.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення, проте не погоджується із строком, з якого відповідач повинен відновити позивачу виплату пенсії, з огляду на наступне.

Згідно ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

З 01.04.2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2 ч.1 ст.49 якого виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Тобто, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу УПФ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до п 1.5 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1) заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв'язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Згідно із п.2.8. Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 визначено, що документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п.2.23 Порядку №22-1, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Згідно із п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Пунктом 4.3 Порядку №22-1 визначено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача разом із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії надавалась до пенсійного органу копія паспорта ОСОБА_4, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в оскаржуваному рішенні щодо ненадання позивачем до заяви документу, що засвідчує місце проживання особи, є необґрунтованими.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії є правильними.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання УПФ поновити виплату позивачу пенсії за віком, починаючи з 14.08.2016 року, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження у даній справі є саме відмова УПФ у задоволенні заяви позивача про поновлення пенсії, а не рішення про припинення виплати пенсії позивачу після її виїзду за кордон на постійне місце проживання у 2002 році.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, в 2002 році позивач перед від'їздом за кордон на постійне місце проживання, згідно положень абз.2 ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», отримала пенсію за шість місяців наперед, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.

Таким чином, припинення виплати пенсії позивачу у 2002 році було здійснено на підставі відповідної заяви, і таке припинення не є предметом оскарження у даній справі.

Відтак, для правильного вирішення даного спору суду необхідно встановити, чи були у відповідача підстави для відновлення виплати позивачу пенсії станом на дату звернення представника позивача із заявою від 01.12.2016 року, враховуючи вищенаведені висновки Конституційного Суду України.

Як вже зазначено вище, позивач має право на відновлення виплати їй пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Отже, враховуючи наведені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту саме з дати звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 01.12.2016 року.

Враховуючи, що при прийнятті рішення у справі судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, які мають значення, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року підлягає скасуванню з прийняттям нової про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.3 ч.1 ст. 198, ст.ст. 202, 206, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року - скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою позов ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва №101/10 від 13.12.2016 року щодо не поновлення ОСОБА_4 виплати пенсії за віком.

Зобов'язати Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області поновити виплату призначеної ОСОБА_4 пенсії за віком з 01 грудня 2016 року.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В.Стас

І.О. Турецька