Справа № 2-а-10513/08/1570
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2012-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2012 р.Справа № 2-а-10513/08/1570

Категорія:8.3.1Головуючий в 1 інстанції: Хлюстін Ю.М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого судді -Коваля М.П.,

суддів -Потапчук В.О.,

-Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2010 року по справі за адміністративним позовом Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бьюкер», Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Сфера»про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Сфера»на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бьюкер»отримані по договору купівлі-продажу №11 від 30.01.2006 року кошти в сумі 536571 грн., стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бьюкер»в дохід держави кошти в сумі 536571 грн.,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ізмаїльська ОДПІ звернулася до суду з позовом до ТОВ «Бьюкер», ТОВ «Торгівельна фірма «Сфера»про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Сфера»на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бьюкер»отримані по договору купівлі-продажу №11 від 30.01.2006 року кошти в сумі 536571 грн.. стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Бьюкер»в дохід держави кошти в сумі 536571 грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2010 року відмовлено в задоволенні позову Ізмаїльській ОДПІ.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, згідно якої просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони були сповіщені належним чином про час і місце судового засідання: Ізмаїльська ОДПІ сповіщена згідно розписки про явку у судове засідання (а.с.176), представник до суду не прибув та причини неявки суду не повідомив; ТОВ «Бьюкер»та ТОВ «Торгівельна фірма «Сфера»повідомлялись за єдиними відомими суду адресами, які власноруч вказували в матеріалах справи, але конверти повернулись із відмітками про незнаходження за вказаними адресами (а.с.171, 177), при цьому колегія суддів вважає відповідачів сповіщеними належним чином, оскільки останні в порушення приписів ст. 40 КАС України не повідомили суду про зміну місця знаходження.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів з огляду на зазначене, а також враховуючи те що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, - дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції залишає її без змін, якщо визнає, що судом першої інстанції ухвалене рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.02.2007 року Ізмаїльською ОДПІ проведено перевірку відповідача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2004 року по 31.12.2006 року, за результатами якої складено відповідний акт. В ході перевірки було виявлено, що між ТОВ «Торгівельна фірма «Сфера»та ТОВ «Бьюкер»був укладений договір купівлі-продажу № 11 від 30.01.2006 року про продаж грецьких горіхів на суму 545000 грн. Згідно накладних ТОВ «Бьюкер»отримав від ТФ «Сфера»грецькі горіхи на суму 536571 грн. та сплатив вказану суму продавцеві згідно квитанцій до прибуткового касового ордера.

Згідно пояснень експедитора ТОВ «Бьюкер», наданих в суді першої інстанції, встановлено, що дійсно був укладений договір купівлі-продажу № 11 від 30.01.2006 року про продаж грецьких горіхів на суму 545 000 грн. На підставі зазначеного договору, згідно накладних він особисто отримав від ТФ «Сфера»грецькі горіхи, а саме 4 машини та сплатив кошти за товар у сумі 536 571 грн. продавцеві згідно квитанцій до прибуткового касового ордера. Крім того, апелянтом не спростованого того, що передача товару за відповідною угодою мала місце.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Торгівельна фірма «Сфера»зареєстрована Солом'янською райдержадміністрацією м. Києва 30.06.2005 року за №04754 та взята на облік в ДПІ Солом'янського району м. Києва, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.97). Згідно листів ДПІ у Солом'янському районі м. Києва і рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21.04.2006 року (а.с. 9, 10, 11,12), заснована ТОВ «Торгівельна фірма «Сфера»громадянином ОСОБА_2, який за винагороду зареєстрував це підприємство, не маючи наміру займатись підприємницькою діяльністю.

Апелянт в своїх доводах посилається на те, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.04.2006 року визнано Статут ТОВ «Торгівельна фірма «Сфера»та свідоцтво про державну реєстрацію -недійсними з моменту їх реєстрації, а також визнано недійсним його свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість з моменту внесення до реєстру платників податків на додану вартість (а.с. 13). Зазначені висновки були зроблені судом з огляду на те, що засновник підприємства ніякого відношення до створення, реєстрації ТОВ «Торгівельна фірма «Сфера»не мав, внесків в статутний фонд не вносив, а управління підприємством здійснювали невідомі особи. Крім того, Статут вказаного підприємства містить недостовірні відомості, а саме юридична адреса: вул. Солом'янська, буд.5, м. Києва не відповідає дійсності, так як за вказаною адресою не знаходиться.

Колегія суддів не погоджується з висновками апелянта та вважає за необхідне зазначити наступне.

Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов'язань сторін, але не ви черпується останнім. Господарська опе рація може мати місце навіть за відсут ності цивільно-правових чи господар сько-правових відносин між платника ми податків.

З огляду на вищевикладене можливо зробити висно вок про те, що господарські операції є самостійним понят тям, відмінним від правочинів або гос подарських зобов'язань. Наслідки в податковому обліку створюють лише ре ально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіта лу платника податків.

Аналіз реальності господарських операції може здійсню ватися на підставі даних податкового та бухгалтерського обліку платника подат ків та інших обставин. При цьому не виключається розгляд господарських операцій відповідно до їх реального еко номічного змісту.

Якщо цивільні правочини є сферою при ватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то госпо дарські зобов'язання повинні оцінюва тися, передусім, з огляду на норми по даткового законодавства.

Правиль ність відображення в податковому облі ку господарських операцій, відповідно до їх реального змісту, повинно здій снюватися виключно на підставі норм податкового законодавства. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який ві дображений в укладених платником по датку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з ч. 2 ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами -в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Положення ст.ст. 207, 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, зазначені в абзаці першому ст.10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», можуть звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держав коштів, одержаних за право чинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

При цьому санкції застосовуються за вчиненням правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 208 ГК України застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Таким чином, для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст.208 ГК України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доказів наявності умислу при укладанні правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і су спільства -в матеріалах справи не міститься та апелянтом не надано.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно приписів ст. 204 Цивільного кодексу України діє принцип презумпції правомірності правочину та єдиним органом, який має право визнавати правочин недійсним або нікчемним є суд.

Тобто, презумпція правомірності правочину передбачає будь-який правочин правомірним, доки його неправомірність не буде встановлена в порядку передбаченому чинним законодавством. Презумпція дійсності правочину полягає у визнанні правочину нікчемним лише тоді, коли на його

нікчемність прямо зазначається в законі. У зв'язку з цим правочин зазвичай є оспорюваним, тобто дійсним, оскільки він у встановленому порядку не визнаний судом недійсним, незважаючи на те, що він суперечить імперативним нормам цивільного законодавства.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням суду про визнання установчих документів однієї із сторін договору недійсним та скасування її державної реєстрації, оскільки предметом дослідженням у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні конкретної угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності.

При цьому слід зазначити, що юридичними наслідками скасування державної реєстрації підприємства з підстав його установчих документів недійсними мало бути здійснення ліквідаційної процедури, під час якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у тому числі, держави. Тобто, факт скасування державної реєстрації підприємства не тягне за собою недійсності всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації та до моменту виключенням з державного реєстру. Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що підприємство не платило податки, але робити висновок про недійсність угоди та її суперечність інтересам держави -є неприпустимим.

При цьому слід зазначити, що інших доводів та посилань апелянт не зазначає, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції та згідно доводів апеляційної скарги, позивач вказує, що єдиним доказом того, що договір купівлі-продажу №11 від 30.01.2006 року з ТОВ «Бьюкер»є таким, що суперечить інтересам держави та суспільства, є та обставина, що даний договір укладався з метою не сплати податків до бюджету держави. Інших доказів у підтвердження того, що зазначений договір суперечить інтересам держави та суспільства не надано та в матеріалах справи не міститься.

Проаналізувавши приписи ч. 1 ст. 208 ГК України можливо дійти висновку, що передбачені нею санкції застосовує лише суд, що відповідає ст..41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку встановлених законом.

Таким чином, оскільки зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то можна сказати, що вони належать не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарських санкцій, що відповідають визначенню, наведеному в ч. 1 ст. 238 ГК України.

З урахуванням викладеного, встановлені ч. 1 ст. 208 ГК України санкції можуть бути застосовані лише з дотриманням строків, встановлених ст. 250 цього Кодексу, тобто протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення суб'єктом установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, днем порушення відповідачами установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності є дата укладення договору - 30.01.2006 року, а позов подано Ізмаїльською об'єднаною державною податковою інспекцією Одеської області - 09.10.2008 року, тобто з пропущенням строку встановленого ст. 250 ГК України для застосування санкцій, встановлених ч. 1 ст. 208 ГК України.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування; Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже апелянт не довів суду належними доказами відповідні обставини, якими апелянт обґрунтовує заявлені вимоги. Апелянтом не надано належних доказів, що зазначений договір укладався з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 200 КАС України приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2010 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2010 року по справі за адміністративним позовом Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бьюкер», Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Сфера»про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Сфера» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бьюкер»отримані по договору купівлі-продажу №11 від 30.01.2006 року кошти в сумі 536571 грн., стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бьюкер»в дохід держави кошти в сумі 536571 грн. -без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання чинності безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: /М.П. Коваль/

Суддя: /В.О. Потапчук/

Суддя: /Г.В. Семенюк/