Справа № 712/394/17-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 712/394/17-а Головуючий у 1-й інстанції: Романенко В.А. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

01 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області на постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області звернулося до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про скасування постанов. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, на його думку, спірні постанови винесені з порушення норм Закону України «Про виконавче провадження», а тому підлягають скасуванню.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 квітня 2017 року у задоволені вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою задовольнити даний позов повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

Соснівським районним судом м. Черкаси 14.06.2016 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 було винесено рішення та зобов'язано Управління здійснити ОСОБА_2 з 01.06.2016 року перерахунок відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII (на момент призначення пенсії) та виплату пенсії державного службовця, призначеної в розмірі 90 % заробітної плати державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з врахуванням підвищення з 01.12.2015 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», та довідки Головного управління статистики у Черкаській області від 24.05.2016 року № К-66/16-20 про заробітну плату, із збереження проценту нарахування пенсії на момент виходу на пенсію в розмірі 90%, провести нарахування та здійснити виплату заборгованості, що виникне внаслідок такого перерахунку, з урахуванням раніше проведених виплат, без змін визначення індексації пенсії в результаті перерахунку (базового місяця для індексації пенсії).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного Фонду України в м. Черкасах Черкаської області на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 551,20 грн.

03.11.2016 року стягувач ОСОБА_2 звернулась до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області із заявою про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вакуленко С.М. від 04.11.2016 року, відкрито виконавче провадження № 52812300.

04.11.2016 року винесено постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 5800,00 грн.

22.11.2016 року до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області надійшла заява стягувача про відкликання виконавчого листа.

24.11.2016 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 80,40 грн. Цього ж дня виконавче провадження завершено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

28.11.2016 року відкрито окреме виконавче провадження № 52995264 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору на суму 5800,00 грн.

05.12.2016 року відкрито окреме виконавче провадження № 53036160 з примусового виконання постанови про стягнення витрат виконавчого провадження на суму 80,40 грн.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вакуленко С.М. від 04.11.2016 року відкрито виконавче провадження № 52812345 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а/712/222/16, що виданий 03.11.2016 року Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з Управління Пенсійного фонду України в м. Черкаси судового збору в сумі 551,20 грн. на користь ОСОБА_2

04.11.2016 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 55,12 грн.

22.11.2016 року до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області надійшла заява стягувача про відкликання виконавчого листа.

24.11.216 року винесено постанову про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 91,42 грн.

Цього ж дня виконавче провадження завершено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

05.12.2016 року відкрито окреме виконавче провадження № 52995313 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору на суму 55,12 грн.

05.12.2016 року відкрито окреме виконавче провадження № 53036207 з примусового виконання постанови про стягнення витрат виконавчого провадження на суму 91,42 грн.

Вважаючи такі постанови відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до п. 8 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій.

Таким чином, норми права, що регулюють виконавчий збір, є багатогранним інститутом. В тому числі, стягнення виконавчого збору - це встановлена державою складова процедури виконавчого провадження, яка гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв'язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Таким чином, стягнення виконавчого збору можна за своєю суттю визначити як інститут «забезпечення виконання судового рішення» боржником. У випадку невиконання рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження, боржник вже з моменту відкриття виконавчого провадження несе відповідальність за невиконання. Подальші санкції в межах виконавчого провадження залежать від здійснених боржником дій на виконання судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до норм ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Пунктом 1 ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується, зокрема, за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про виконавче провадження» розділяє поняття рішень про стягнення боргу та виконання рішень про зобов'язання вчинити певні дії (рішення немайнового характеру).

Судом першої інстанції було всатновлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області перебуває рішення суду про зобов'язання боржника здійснити перерахунок та виплату у визначеному порядку, а не стягнення конкретно визначеного розміру суми боргу за невиплаченою пенсією.

У зв'язку із цим, колегія суддів погоджується з висновком суду пешої інстанції про те, що положення про нестягнення виконавчого збору за рішеннями про стягнення періодичних платежів не розповсюджується на виконання рішень немайнового характеру (тобто, про зобов'язання вчинити певні дії), а отже, і на виконавчий лист № 2-а/712/222/16, що виданий Соснівським районним судом м. Черкаси 03.11.2016 року.

Загальний порядок виконання рішень судів про стягнення боргу врегульований положеннями ст. 48 - 62 Закону України «Про виконавче провадження».

Натомість виконання рішень немайнового характеру врегульовано положеннями ст. 63 - 67 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Однак, судом першої інстанції не було встановлено факту виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження.

Порядок стягнення витрат виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Частина 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Згідно ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до п. 2 розділу 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5), витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

В контексті положень п. 2 розділу VI Інструкції № 512/5 (в редакції, що діє з 05.10.2016 року) постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.

Судом першої інстанції було встановлено, що в даному випадку, виконавче провадження закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VIII), а тому, державним виконавцем винесено постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року № 14 встановлено, що відповідно до статей 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження», витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово. Однак, дана постанова Пленуму не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки дана постанова Пленуму приймалась на підставі старого Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV), де був передбачений інший порядок виконання, зокрема, було передбачено строк на самостійне виконання рішення суду. Лише якщо боржник не виконував рішення суду у встановлений державним виконавцем строк, останній, розпочинав примусове виконання із стягненням виконавчого збору та витрат. Новий Закон передбачає негайне примусове виконання рішення суду боржником без надання будь-яких строків на самостійне виконання. Отже, боржник не бажаючи нести відповідні затрати на сплату виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, має виконувати своє зобов'язання до надходження виконавчого документа до органу державної виконавчої служби.

Постанови про стягнення коштів на витрати виконавчого провадження від 24.11.2016 року винесені у виконавчому провадженні № 52812345 та № 52812300.

Станом на дату прийняття постанов, діяв наказ Міністерства юстиції України від 23.09.2016 року № 2779/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2010 року № 3348/5», відповідно до якого, плату за завершене виконавче провадження, інформація про яке вноситься до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, установлено у розмірі 36,00 грн. Дана сума і наведена у розрахунку оскаржуваної постанови.

Начальником Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Кравченко О.В. затверджено розрахунок витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Обґрунтованість розміру відповідних витрат встановлено саме у даному документі, в якому і містяться відомості про документи щодо закупівлі відповідних товарів та послуг.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2830/5 затверджено види та розмір витрат виконавчого провадження.

На підставі розрахунку Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, 24.10.2016 року начальником Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Гайдар A.B. затверджено розрахунок витрат на проведення виконавчих дій, що використовується у Відділі.

До складу витрат у постанові від 24.11.2016 року № 53036207, зокрема входить сплачений стягувачем авансовий внесок в розмірі 2% від суми стягнення, який було сплачено при подачі виконавчого листа на виконання.

Оскільки нормативними актами передбачено винесення постанови про стягнення витрат під час розподілу стягнутих коштів з боржника або при закінченні виконавчого провадження з визначених підстав, державним виконавцем така постанова виноситься з урахуванням ще не здійснених затрат, однак, таких, що неминуче настануть. Мова йде про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, направлення такої постанови до суду та до сторін, виділення у окреме виконавче провадження постанови про стягнення для її подальшого примусового виконання та інше. У зв'язку із цим, неминуче у постанові про стягнення витрат, буде зазначена певна кількість витрат, що ще не понесена органом державної виконавчої служби.

За вказаних обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованості позовних вимог, оскільки з наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчих проваджень з виконання виконавчого листа № 2-а/712/222/16 від 03.11.2016 року правомірні, державний виконавець діяв в спосіб і в межах своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а тому підстав для скасування постанов про відкриття виконавчого провадження, суд не вбачає.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13 грудня 2010 року № 3 відповідачем у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (стаття 181 Кодексу адміністративного судочинства України). Такими органами державної виконавчої служби є: 1. Державна виконавча служба України, до складу якої входить відділ примусового виконання рішень. 2. Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень. 3. Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Отже, судам необхідно мати на увазі, що в цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби у зв'язку з тим, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, відділи примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - не визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

Ураховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, судам, у разі подання позовної заяви до державних виконавців або інших посадових осіб органів державної виконавчої служби чи до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України здійснювати заміну первинного відповідача на належного - відповідно Державну виконавчу службу України, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, або, у разі наявності заперечень позивача, залучати вказаний орган як другого відповідача.

Однак, позивачем в судовому засіданні клопотання щодо заміни первинного відповідача на належного не заявлялося.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області - залишити без задоволення, а постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 01.06.2017 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Мацедонська В.Е.

Лічевецький І.О.