Справа № 367/1090/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 367/1090/17 Головуючий у 1-й інстанції: Оладько С.І. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

30 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Грибан І.О. Собківа Я.М. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 06 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації в якому просила: - визнати дії відповідача щодо відмови у видачі посвідчення інваліда війни - неправомірними; - зобов'язати видати посвідчення інваліда війни на підставі поданих документів.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 06 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області щодо відмови у видачі ОСОБА_5 посвідчення інваліда війни - неправомірними.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області видати ОСОБА_5 посвідчення інваліда війни на підставі поданих документів.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та визнати дії відповідача правомірними, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, проте на адресу Київського апеляційного адміністративного суду направили клопотання про розгляд справи без їх участі.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в період з 06 лютого 1988 року по 28 травня 1992 року ОСОБА_5 брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони, утворених на Чорнобильській атомній електростанції.

Позивач є інвалідом другої групи довічно. Причина інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

31 січня 2017 року позивач звернулася до УПСЗН Ірпінської міської ради із заявою про встановлення їй статусу інваліда війни з видачею відповідного посвідчення. До заяви було подано перелік документів, що підтверджують участь позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони.

Листом № 1115-Д від 03.02.2017р. відповідачем було відмовлено позивачу у наданні статусу інваліда війни, оскільки для встановлення статусу необхідно надати розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) за лінією Цивільної оборони щодо залучення її до складу вказаного формування та розпорядчий документ по підприємству, установі про залучення особи до складу вказаного формування.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням про відмову у встановленні статусу інваліда війни з видачею відповідного посвідчення, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 22.10.1993р. № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII установлено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни встановлені Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994р. № 302.

Згідно з пунктом 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни - інвалід».

Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з п. 10 Положення № 302, «посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 06 лютого 1988 року по 28 травня 1992 року ОСОБА_5 брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони, утворених на Чорнобильській атомній електростанції.

Вказане підтверджується інформаційною довідкою, виданою їй Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації як колишнім Штабом Цивільної оборони Київської області та органом МНС України, на підставі поданих позивачем документів та власної архівної бази.

Крім того, даний факт підтверджується трудовою книжкою позивача та довідкою про період виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; справкою № 452 від 04.02.1988р., виданою для запрошення і відрядження на роботу відділом кадрів по переводу Виробничим об'єднанням «Комбінат»; справкою № 18 від 29.03.2010р., виданою Інститутом проблем безпеки атомних електростанцій м. Чорнобиль, Київська область, вул. Кірова 36а; справкою № 7 від 17.12.1997р., виданою Національною академією наук України міжгалузевий науково-технічний центр «Укриття»; посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія І) з вкладкою учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також довідкою до Акту огляду МСЕК, яка свідчить про те, що інвалідність позивачем була отримана саме внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи; довідкою, виданою третьою особою, як колишнім Штабом Цивільної оборони Київської області та органом МНС України і яка підтверджує факт участі позивача в роботах по ліквідації аварії на Чорнобильськім АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Згідно інформаційної довідки Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 18.01.2017р. вбачається, що підставою залучення позивача до виконання заходів Цивільної оборони були: Положення про Цивільну оборону СРСР, яке затверджене постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111 - 1976 року, накази заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР № 90 від 06.06.1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та № 92 від 29.06.1976 року (Настанова про організацію та веденню Цивільної оборони в районі (сільському) на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), Розпорядження начальника ЦО СРСР від 26.04.1986 року, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 року № 01, від 30.04.1986 № 02 та інші) (а.с.9).

В свою чергу, відповідно до вимог чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, в першу чергу - Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111-1976 року; наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР № 90 від 06 червня 1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та № 92 від 29 червня 1976 року (Настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26 квітня 1986 року, начальника ЦО УРСР від 28 квітня 1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29 квітня 1986 року № 01, від 30 квітня 1986 року № 2, від 04 травня 1986 року № 16, від 19 травня 1986 року № 52 та ін.), Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

При цьому, жоден нормативний документ з питань Цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Таким чином, особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони та інвалідність яких пов'язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за наявності документів, підтверджуючих право на отримання статусу інваліда війни, мають право отримати такий статус з видачею відповідного посвідчення.

Враховуючи те, що позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, що підтверджується документально, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про протиправність відмови позивачу у наданні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення інваліда війни.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача.

При цьому, захищаючи права позивача саме у такий спосіб, колегія суддів виходить з того, що завданням адміністративного судочинства, згідно з положеннями частини 1 статті 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р., під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку колегії суддів, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Крім цього, колегією суддів, також, беруться до уваги висновки Європейського Суду щодо справедливого судового рішення, постановлення якого, є передумовою дотримання права особи на справедливий суд, гарантованого кожному статтею 6 Конвенції.

За таких обставин, а також враховуючи те, що позивач позбавлений можливості відновити своє право в інший спосіб, для досягнення мети правосуддя - забезпечення ефективного поновлення порушеного права позивача, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог саме в такий спосіб, а саме: зобов'язання відповідача видати ОСОБА_5 посвідчення інваліда війни на підставі поданих документів.

Зазначене підтверджується і судовою практикою, зокрема, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2016 року в адміністративній справі № К/800/27966/15.

Колегія суддів звертає увагу на те, що втручання у дискреційні повноваження Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області, як суб'єкта владних повноважень, шляхом його зобов'язання вчинити відповідні дії є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права, та враховує, що у межах спірних правовідносин відповідачем не доведено наявність підстав для відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області залишити без задоволення.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Грибан І.О. Собків Я.М.

Повний текст ухвали виготовлено 01.06.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Грибан І.О.

Собків Я.М.