Справа № 820/1882/17
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 травня 2017 р. № 820/1882/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Волошина Д.А.,

за участю секретаря судового засідання - Ільницької І.Л.,

представників позивача - Волочнюка М.О., Гнилицької О.В.,

представника відповідача - Ващик В.О.,

представника третьої особи - Міністерства оборони України - Пономаренка В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України, про визнання нечинним наказу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 09.01.2015 №7 в частині продовження військової служби ОСОБА_1 понад встановлені контрактом строки на період до оголошення демобілізації, а також на строк необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладання нового контракту;

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби протиправною;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 військової служби.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 10.01.2012 ОСОБА_1 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.01.2015 №7 продовжено дію контракту позивача понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, а також строк необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийнятті рішення щодо укладання нового контракту. 08.02.2017 позивач подав рапорт про звільнення, проте відповідно до відповіді військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 повідомлено про те, що його буде звільнено у строки, які будуть визначені центральним органом виконавчої влади. Позивач вважає дане рішення суб`єкта владних повноважень, неправомірним, та таким, що порушує права, свободи та інтереси позивача.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засідання проти позову заперечував, зазначивши, що відповідно до спільної дериктиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.02.2017 №Д-2 встановлено, що звільнення військовослужбовців, які набули право на звільнення відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби" та виявили бажання звільнитися, буде проведено у період з 01.04.2017 по 06.01.2018 у встановлених обсягах. У зв`язку із чим, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Ухвалою судді від 25.05.2017 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України в частині позовних вимог про визнання протиправним наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 09.01.2015 №7 в частині продовження військової служби ОСОБА_1 понад встановлені контрактом строки на період до оголошення демобілізації, а також на строк необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладання нового контракту - залишено без розгляду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, що 10.01.2012 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності 10.01.2012 року.

Відповідно до пункту 3 контракт укладено на три роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 09.01.2015 №7 відповідно до частини 9 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" сержанту ОСОБА_1 продовжено військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, а також на строк необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладання нового контракту.

Із матеріалів справи вбачається, що 08.02.2017 ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення з військової служби на підставі пункту "а" частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із закінченням строку контракту від 10.01.2012 та абзацу 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби" від 06.12.2016.

Листом від 13.02.2017 військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про те, що його буде звільнено у строки, які будуть визначені центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовою частиною, але не пізніше 07.01.2018.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, представник ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із скаргою щодо не звільнення позивача з військової служби.

Листом від 03.04.2017 №452 Військова частина НОМЕР_1 повідомила представника позивача про те, що відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.02.2017 №Д-2 встановлено, що звільнення військовослужбовців, які набули право на звільнення відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби" та виявили бажання звільнитися, буде проведено у період з 01.04.2017 по 06.01.2018 у встановлених обсягах.

Не погоджуючись із бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

По суті спірних відносин суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

За змістом частини 2 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" для громадян України з числа осіб рядового складу, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється тривалістю 3 роки.

Відповідно до пункту "б" частини 2 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

За приписами частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт "а").

Разом з цим, в силу положень частини 9 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Таким чином, закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду.

Визначення "особливого періоду" міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду, під час якого допускається продовження строку контракту, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року №303/2014, який затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, оголошено та проведено часткову мобілізацію.

Згідно п. 8 ст. 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Листом Міністерства оборони України від 01.10.2015 № 322/2/8417 визначено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливий період.

Таким чином, в державі настав та діє особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Частиною 9 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Так, відповідно до вимог ч.9 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", сержанту ОСОБА_1 дію контракту було продовжено понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09 січня 2015 року № 7.

Прикінцевими положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо удосконалення порядку проходження військової служби" № 1769-VIII, який набрав чинності 07 січня 2017 року встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином, згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, сержант ОСОБА_1 набув право на звільнення з військової служби, при цьому строк та обсяг звільнення таких військовослужбовців визначається центральним органом виконавчої влади, який здійснює керівництво військовими формуваннями.

Згідно статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.02.2017 № Д-2 "Про визначення строків та обсягів звільнення військовослужбовців з військової служби", встановлено, що звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення відповідно до Закону України № 1769 та виявили бажання звільнитися з військової служби, провести у період з 01 квітня 2017 року до 06 січня 2018 року у встановлених обсягах: другий квартал 2017 року - до 32%; третій квартал 2017 року - до 32%; четвертий квартал 2017 року - до 36%.

Крім того, відповідно до вказаної директиви від 15.02.2017 запропоновано здійснити у військових частинах планування звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули (набувають) право на звільнення, з урахуванням відповідних критеріїв, а саме: строку військової служби з дати продовження дії контракту - для військовослужбовців, у яких дію контракту продовжено в особливий період; строку військової служби за контрактом - для військовослужбовців, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію; строку виконання військовослужбовцем завдань в районі проведення антитерористичної операції; заборони звільнення військовослужбовців з військової служби у період виконання ними завдань в районі проведення антитерористичної операції; планів комплектування особовим складом; сімейних обставин, інших поважних причин.

Як зазначалось вище, листом від 03.04.2017 №452 відповідач повідомлено позивача про те, що відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.02.2017 №Д-2 встановлено, що звільнення військовослужбовців, які набули право на звільнення відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби" та виявили бажання звільнитися, буде проведено у період з 01.04.2017 по 06.01.2018 у встановлених обсягах.

Згідно статті 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 року № 548, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Отже, командир військової частини НОМЕР_1 зобов`язаний виконувати накази (рішення) старших начальників та діяти виключно у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що на підставі поданого рапорту сержант ОСОБА_1 включений до Плану звільнення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 згідно якого, враховуючи строки та обсяги звільнення, його звільнення з військової служби заплановано у серпні 2017 року. Тобто реалізація його права на звільнення відбудеться у серпні 2017 року.

Таким чином, військовою частиною НОМЕР_1 , відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.02.2017 №Д-2, складено план звільнення військовослужбовців, які набули право на звільнення, здійснено планування звільнення військовослужбовців, а тому, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутня бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України, про визнання нечинним наказу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 06 червня 2017 року.

Суддя Д.А.Волошин