Справа № 812/5/17
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 812/5/17

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 09.02.2015 № Ф-61,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 09.02.2015 № Ф-61 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у сумі 14157,38 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до пункту 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» позивач на час проведення АТО звільнений від обовязку своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а контролюючий орган не має законних підстав для формування та направлення вимоги про сплату боргу. Позивач вважає, що відповідач не повинен був однозначно застосовувати положення ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», оскільки відповідно до пункту 9-4 розділу VIII цього Закону достатніми підставами для звільнення платника єдиного внеску від відповідальності, передбаченої цим Законом за невиконання (несвоєчасне виконання) обовязків платника єдиного внеску у період з 14 квітня 2014 року до закінчення АТО, є перебування на обліку в податкових органах, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та заява самого платника до органу доходів і зборів про звільнення від виконання обовязків платника єдиного внеску, подана не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення АТО. Позивачем таку заяву подано 09.06.2016 до відповідача, у задоволенні якої відмовлено листом від 23.06.2016 № 250.

З вищевикладених підстав позивач просив визнати протиправним та скасувати вимогу Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Луганській області від 09.02.2015 № Ф-61 про сплату боргу (недоїмки).

У судове засідання позивач не прибула, заявою від 04.05.2017 просила розглянути справу за її відсутності.

Представник відповідача надав письмові заперечення проти позову (а. с. 28-29), у яких зазначив, що станом на 31.01.2015 ОСОБА_1, як фізична особа-підприємець, мала заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 14157,38 грн., що підтверджувалося даними картки особового рахунку платника. Таким чином, Старобільською ОДПІ правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.02.2015 № Ф-61 на суму заборгованості 14157,38 грн., яку направлено позивачу. Підстави для звільнення позивача від обовязків платника єдиного внеску відповідно до пункту 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» відсутні, оскільки умовою для звільнення є заява у довільній формі та сертифікат Торгово-промислової палати України, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору) на території проведення АТО. У позивача такий сертифікат відсутній. Також зазначено, що позивачем подано заяву про звільнення від виконання обовязків платника єдиного внеску після формування та направлення оскаржуваної вимоги про сплату боргу.

У судове засідання представник Старобільської ОДПІ не прибув, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи положення пункту 6 статті 128 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. ст. 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 12.03.2004 перебуває на податковому обліку в Старобільській обєднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Луганській області (далі Старобільська ОДПІ), є платником єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (а. с. 69-70).

За даними картки особового рахунку платника ОСОБА_1 станом на 31.07.2015 мала заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 14157,38 грн., яка утворилася за такий період :

- станом на 31.12.2013 у сумі 9208,78 грн;

- за даними картки особового рахунку платника за 2014 рік (а.с. 35) позивачу протягом 2014 року до сплати нараховано єдиний внесок у таких розмірах: 20.01.2014 1218,67 грн. за ІV квартал 2013 року; 01.02.2014 нараховано 1194,03 грн, 22.04.2014 1267,95 грн. за І квартал 2014 року; 21.07.2014 1267,95 грн. за ІІ квартал 2014 року.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 05.01.2012 позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування (а.с. 117)

Дані про нарахування єдиного внеску позивачу за ІІІ та ІV квартал 2014 року в картці особового рахунку позивача відсутні, а тому заборгованість ОСОБА_1 станом на 31.07.2014 становила 14157,38 грн.

09 лютого 2015 року Старобільською ОДПІ сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу № Ф-61, у якій зазначено що загальна сума боргу ОСОБА_1 станом на 31 січня 2015 року становить 14157,38 грн. (а.с. 5).

Зазначену вимогу отримано позивачем 14.02.2015.

На вимогу про сплату боргу від 09.02.2015 № Ф-61 ОСОБА_1 в порядку адміністративного узгодження подавались скарги 21.03.2015 до Головного управління Міндоходів у Луганській області та 16.05.2015 до Міністерства доходів і зборів України, однак вказані скарги залишено без задоволення (а.с. 54-57)

Судом також встановлено, що позивач 09.06.2016 звернувся до Старобільської ОДПІ із заявою про звільнення від сплати єдиного внеску з 14.04.2014 до завершення антитерористичної операції (а.с. 30).

Щодо строків звернення до суду суд виходить з такого.

Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України загальний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи встановлено, що вимогу про сплату боргу (недоїмки № Ф-61 від 09.02.2015 на суму заборгованості 14157,38 грн. ОСОБА_1 отримала 14.02.2015 (а.с. 53).

При цьому, позивачем надано докази того, що на вимогу про сплату боргу від 09.02.2015 № Ф-61 ОСОБА_1 в порядку адміністративного узгодження подавались скарги 21.03.2015 до Головного управління Міндоходів у Луганській області та 16.05.2015 до Міністерства доходів і зборів України, однак вказані скарги залишено без задоволення (а.с. 54-57)

Отримавши рішення Міністерства доходів і зборів України про відмоу у задоволенні скарги ОСОБА_1 15 серпня 2015 року звернулась до Старобільського районного суду з адміністративним позовом до особи з назвою Старобільська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Луганській області про визнання дій незаконними та зобовязання утриматись від вчинення певних дій. Предметом оскарження у позові визначено дії Старобільської ОДПІ щодо винесення вимоги № Ф-61 від 09.02.2015 (а.с. 58)

Ухвалою Старобільського районного суду від 21.08.2015 у справі № 431/5580/15-ц адміністративний позов ОСОБА_1 повернуто позивачу через непідсудність справи Старобільському районному суду та розяснено право на звернення з даним позовом до Луганського окружного адміністративного суду (а.с. 59)

За даними компютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» ОСОБА_1 зверталась до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до особи з назвою Старобільська обєднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Луганській області про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії 08.10.2015 (справа № 812/1512/15) та 14.07.2016 (справа № 812/801/16).

Предметами оскарження у вказаних справах позивачем визначено дії відповідача з винесення вимоги № Ф-61 від 09.02.2015.

Ухвалами суду від 09.10.2015 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху через несплату судового збору (справа № 812/1512/15), а потім 24.02.2015 повернуто позивачу через неусунення недоліків (а.с. 71-74)

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 24.02.2015 у справі № 812/1512/15 повернуто заявнику (а.с. 75)

У справі № 812/801/16 ухвалами суду від 15.07.2016 позов ОСОБА_1 спочатку залишено без руху через несплату судового збору (а.с. 76), а потім 15.11.2016 повернуто через неусунення недоліків (а.с. 8)

Ухвала суду від 15.11.2016 отримана позивачем 17.12.2016, що підтверджено даними сайту ДП «Укрпошта» (а.с. 77), а 26.12.2016 (а.с. 9) позивачем поштою направлено до суду даний позов.

За таких обставин, а також враховуючи відсутність у позивача спеціальної юридичної освіти, враховуючи постійне намагання позивача оскаржити вимогу № Ф-61 від 09.02.2015, суд вважає за можливе визнати причини пропуску строку звернення позивача з даним позовом до суду поважними та розглянути дану справу по суті спору.

Вирішуючи адміністративну по суті заявлених позовних вимог, оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідача, суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464) (тут і надалі положення Закону № 2464 наведені у редакції чинній на час виникнення спірних відносин між сторонами).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2464 встановлено обовязок платника єдиного внеску своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати такий внесок.

Відповідно до ч. 5, ч. 7 ст. 9 Закону № 2464 сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування. Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

При цьому в ч. 8 ст. 9 Закону № 2464 передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів (п. 1 ч. 10 ст. 9 Закону № 2464).

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

З вищевикладеного слідує, що за загальними правилами орган доходів і зборів, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.

Однак, особливістю даної справи є те, що на час виникнення спірних правовідносин - лютий 2015 року, позивач перебував на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території проведення антитерористичної операції, а тому норми Закону № 2464 необхідно застосовувати з урахуванням норм Закону України № 1669-VII від 02.09.2014 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон № 1669).

Зокрема, п. .п. б п. 8 ст. 14-1 Закону № 1669 розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 доповнено пунктом 9-3 наступного змісту: «Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обовязків, визначених частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обовязків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1669 період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Згідно абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1669 перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція визначається Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких, зокрема, віднесено місто Старобільськ та Старобільський район Луганської області.

Судом встановлено, що у спірному періоді позивач був платником єдиного внеску, який перебуває на обліку в органі доходів і зборів, розташованому на території проведення антитерористичної операції, та подав відповідну заяву до органу доходів і зборів про звільнення від виконання обовязків платника єдиного внеску, а отже є субєктом правовідносин, до яких необхідно застосувати положення п. 9-4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464.

З огляду на дію зазначеної норми, судом встановлено, що позивач звільнявся від виконання обовязків платника єдиного внеску, встановлених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464, починаючи з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції.

Судом встановлено, що вимога від 09.02.2015 № Ф-61 про сплату боргу (недоїмки) частково охоплює період, у якому позивач звільнявся від виконання обовязків платника єдиного внеску, а саме: з ІІ кварталу 2014 року. Відповідно за цей період орган доходів і зборів не мав повноважень формувати та направляти позивачу вимогу про сплату боргу.

Крім того, слід зазначити, що оскаржуване рішення органом доходів і зборів прийнято з посиланням на ст. 25 Закону № 2464, абзацом 2 частини 1 якої визначено, що положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобовязані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Оскільки, як вже вищевказано, позивач у періоді з ІІ кварталу 2014 року за законом був звільнений від обовязків платника єдиного внеску щодо своєчасного нарахування та його своєчасної сплати, а орган доходів і зборів позбавлений можливості застосовувати заходи впливу та стягнення до такого платника за період його звільнення від виконання обовязків, встановлених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464.

Наявність заборони у застосуванні до позивача заходів впливу та стягнення, визначених ст. 25 Закону № 2464, за невиконання обовязків платника єдиного внеску у ІІ кварталі 2014 року унеможливлює й формування та направлення позивачу вимоги про сплату боргу за цей період.

Зазначена норма проіснувала з 15 жовтня 2014 року до 1 січня 2016 року, внаслідок її виключення згідно із Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-8.

З огляду на дію зазначеної норми позивач звільнявся від виконання зобов'язань платника єдиного внеску встановлених частиною другою статті 6 Закону України 2464, у тому числі передбачених підпунктом першим частини другої цієї статті а саме, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок у період з 14 квітня 2014 року по 1 січня 2016 року, а не взагалі перерахувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок.

Посилання відповідачів на те, що позивачем заяву про звільнення від сплати єдиного внеску подано вже після формування та направлення вимоги про сплату боргу, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, суд вважає необґрунтованими з огляду на те, що згідно з п. 9-4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 платник єдиного внеску має право подати заяву про звільнення від виконання обовязків у будь-який період, починаючи з 14 квітня 2014 року, та не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Станом на момент подання позивачем заяви про звільнення від виконання обовязків платника єдиного внеску та станом на момент розгляду даної справи, антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 триває.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що ОСОБА_1 заяву про звільнення від обовязків платника єдиного внеску подано своєчасно, що, у свою чергу, свідчить про дотримання позивачем необхідних умов для звільнення від обовязків платника єдиного внеску на період проведення антитерористичної операції, розпочатої відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Суд вважає, що факт подання позивачем заяви про звільнення від виконання обовязків платника єдиного внеску, навіть й після винесення оскаржуваного рішення, але протягом визначеного законодавством строку на подання такої заяви, має бути врахований при розгляді та вирішенні даної адміністративної справи.

Що стосується посилань відповідачів на те, що доповнення розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 пунктом 9-4 втратили чинність згідно із Законом України від 24.12.2015 № 911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 911), суд вважає за необхідне зазначити, що дійсно зазначена норма проіснувала в Законі № 1669 з 15 вересня 2014 року до 01 січня 2016 року, внаслідок її виключення згідно із Законом № 911, але в повній мірі зберіглася в Законі № 2464. Більш того, пункт 9-4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 й після внесення змін до Закону № 1669 Законом № 911 продовжує свою дію в часі.

Посилання відповідача на відсутність у позивача сертифікату Торгово-промислової палати України, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, суд також вважає необґрунтованими, оскільки подання такого сертифікату не є обовязковою умовою для звільнення від обовязків платника єдиного внеску, а є умовою для списання недоїмки, що не є тотожними поняттями у розмінні п. 9-4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464.

У даній справі предметом оскарження є вимога про сплату боргу № Ф-61 від 09.02.2015, а не питання списання безнадійного боргу.

Крім того, після 01.01.2016, а саме після набрання чинності Законом України від 24.12.2015 № 911-VІІІ відповідач має право на формування вимоги про сплату боргу щодо позивача на всю суму наявної у позивача недоїмки.

За таких обставин судом встановлено, що вимога про сплату боргу № Ф-61 від 09.02.2015 є частково протиправною та підлягає скасуванню в частині визначення позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску за період з ІІ квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн.

В іншій частині вимога про сплату боргу у повній мірі відповідає законодавству, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

При цьому суд вважає необґрунтованим посилання позивача на невключення відповідачем до облікової картки платника внесків позивача інформації про сплату ОСОБА_1 єдиного внеску у 2011 2012 роках, оскільки до жовтня 2013 року адміністрування єдиного внеску здійснювалось органами Пенсійного фонду України, а не податковим органом, який є відповідачем у справі.

Однак, з метою повного та всебічного розгляду справи судом витребувано від Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі картку особового рахунку платника внесків фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 до 01.10.2013.

Дослідженням вказаної картки особового рахунку встановлено, що до неї внесено інформацію про сплату ОСОБА_1 єдиного внеску у 2011 році щомісячно по 85,50 грн починаючи з лютого 2011 року по листопад 2011 року включно та у сумі 907,00 грн у жовтні 2012 року (а.с. 126-132), що повністю відповідає наданим позивачем копіям квитанцій про сплату внесків (а.с. 47-51)

За даними картки особового рахунку Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі станом на кінець 2013 року ОСОБА_1 мала недоїмку зі сплати єдиного внеску у розмірі 9208,78 грн (а.с. 131)

Саме із вказаним вхідним сальдо по недоїмки прийнято ФОП ОСОБА_1 на облік Старобільською ОДПІ у жовтні 2013 року (а.с. 118)

Таким чином, всі сплачені позивачем суми єдиного внеску відображені у картці особового рахунку та враховані при визначенні недоїмки.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, що становить 9,6 % від ціни позову, відповідно, в цій частині судові витрати присуджуються позивачу, що складає 52,92 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Луганській області № Ф-61 від 09.02.2015 про сплату боргу (недоїмки) в частині зобовязання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску за період з ІІ кварталу 2014 року у сумі 1267,95 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Луганській області (місцезнаходження: 92700, вул. Харківська, 6, м. Старобільськ, Луганська область, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 52,92 грн (пятдесят дві гривні 92 коп).

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_2