Справа № 317/4256/16-а(2-а/317/6/2017)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 травня 2017 року справа № 317/4256/16-а(2-а/317/6/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Чабаненко С.В. Прокопчук Т.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у місті Запоріжжі Департаменту патрульної поліції на постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 11 січня 2017 року у справі №314/4256/16-а(2-а/317/6/2017) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в м.Запоріжжі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у м. Запоріжжі Департаменту патрульної поліції НПУ в особі інспектора роти № 1 батальйону № 4 УПП у м. Запоріжжі ДПП НПУ лейтенанта поліції ОСОБА_2, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 044837 від 12.10.2016 року. В обґрунтування позову вказував на неправильне зазначення у постанові анкетних даних позивача, не розяснення позивачеві його прав та обовязків, не зазначення розміру штрафу за порушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відсутності інформації про автомобіль. Крім того, інспектором поліції не був складений протокол про адміністративне правопорушення, як того вимагає стаття 256 цього ж Кодексу.

Постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 11 січня 2017 року адміністративний позов задоволений.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції в місті Запоріжжі Департаменту патрульної поліції подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні адміністративного позову. Апелянт вказує на те, що висновки суду про протиправність спірної постанови не відповідають обставинам справи та спростовуються наявними у справі доказами, у тому числі, на носії відеоінформації, який був наданий відповідачем в якості доказу правомірності прийняття спірної постанови.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснений в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою АР № 044837 від 12 жовтня 2016 року, прийнятою інспектором патрульної поліції роти № 1 батальйону № 4 УПП у м Запоріжжі ДПП НПУ лейтенантом поліції ОСОБА_2, до гр. ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.7).

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність спірної постанови, в якій невірно зазначено по-батькові позивача «Петрович» замість «Петросович», невірно зазначена дата його народження; у постанові відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення його з правами. Крім того, співробітниками поліції не проводилися заміри відстані від автомобіля Ніссан Максима АР 5571 СХ до зупинки транспортного засобу. Інші докази на підтвердження скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення відсутні. Також у постанові зроблено посилання на дорожній знак 5.41, який не міститься в Правилах дорожнього руху. Суд першої інстанції вказав на те, що інспектор поліції був зобовязаний скласти протокол про адміністративне правопорушення, який є доказом по справі. Відсутність зазначеного протоколу є порушенням частини 5 статті 258 Кодексу України про адміністративне правопорушення, що також свідчить про незаконність спірної постанови.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Так, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (частина 1 статі 70 Кодексу адміністративного судочинства України). Речовими доказами є предмети матеріального світу, що містять інформацію про обставини, які мають значення для справи. Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи (частина 1 статі 80 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідачем, як субєктом владних повноважень, на виконання приписів частини 4 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, до суду першої інстанції наданий відеозапис з портативного відеореєстратора, який використовується на підставі статті 40 Закону України «Про Національну поліцію». ОСОБА_3 відеозапис, який досліджений колегією суддів, містить відеофіксацію наступних обставин події: при здійсненні патрулювання 12.10.2016 року о 21.20 год. службовий автомобіль поліції наблизився до автомобіля Nissan Maxima, номерний знак НОМЕР_1, який почав рух, повернув праворуч і зупинився. За кермом автомобіля був гр. ОСОБА_1, який пояснив інспекторам поліції, що він здійснив зупинку, тривалістю до 5 хвилин, з метою висадки пасажира, що дозволено Правилами дорожнього руху.

У спірній постанові серії АР № 044837 суть адміністративного порушення викладена наступним чином: « 12 жовтня 2016 року 21 год. 20 хв. в м. Запоріжжя, пр-кт Юбілейний 20 зупинка «УНІВЕРСАМ». Здійснив зупинку ближче 30 м від дорожнього знаку 5.41 «Зупинка громадського транспорту», чим порушив вимоги п. 15.9 (е) ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП».

Пункт 15.10 «а» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року забороняє стоянку у місцях, де заборонена зупинка. Пунктом 15.9 «е» Правил дорожнього руху визначено, що зупинка транспортного засобу забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.

Як вбачається з відеозапису фіксації події, автомобіль позивача стояв на певній відстані від дорожнього знаку « 5.41.1 пункт зупинки автобуса», який позначає початок посадкового майданчика автобуса, і почав рух при наближенні патрульної поліції.

Проте, для встановлення обставини події, як складової адміністративного правопорушення, необхідно визначити, чи був позивачем зупинений автомобіль ближче 30 метрів від зазначеного дорожнього знаку такої зупинки.

У постанові серії АР № 044837 зазначені відомості про зупинку позивачем автомобіля ближче 30 метрів від дорожнього знаку 5.41. Однак, описання способу визначення інспектором поліції цієї відстані постанова не містить. Відеозапис фіксації події також не підтверджує зупинку або стоянку автомобіля, за кермом якого був позивач, ближче 30 метрів від дорожнього знаку « 5.41.1».

За приписами статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як зазначалось вище, інспектором поліції зафіксована подія зупинки позивачем транспортного засобу, проте докази того, що така зупинка здійснена з порушенням пункту 15.9 «е» Правил дорожнього руху відсутні, що виключає можливість притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З урахуванням наведених обставин спірна постанова АР № 044837 від 12 жовтня 2016 року, на думку колегії суддів, не може вважатись правомірною.

Скасувавши зазначену постанову, суд першої інстанції, дійшов висновку про порушення інспектором поліції вимог статей 256, 258 КпАП України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, по-перше, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з Кодексу України про адміністративні правопорушення (абревіатура - КУпАП) та інших законів України.

По-друге, з 08 серпня 2015 року набрав чинності ОСОБА_3 України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення, у тому числі, і до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, законодавець звільнив Національну поліцію від обовязку по складанню протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Слід також зазначити, що Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року законодавець відніс розгляд справ про скоєння правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху до скороченого провадження.

Аналізуючи наведені вище норми Кодексу України про адміністративні правопорушення в редакції, чинній на час вчинення спірних дій та прийняття спірної постанови, колегія суддів дійшла висновку, що працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 року наділені Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. ОСОБА_3 не визнаний неконституційним, а відтак, є обовязковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

Отже, висновок суду першої інстанції про порушення інспектором поліції вимог статей 256 та 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення у звязку із притягненням позивача до адміністративної відповідальності та накладенням адміністративного стягнення без складання протоколу про адміністративне правопорушення є, на думку колегії суддів, помилковим.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції стягнув на користь держави з Управління патрульної поліції у м. Запоріжжя Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень суму судового збору, пославшись на статтю 94 Кодексу адміністративного судочинства України. Проте зазначеною процесуальною нормою не передбачено стягнення судового збору з субєкта владних повноважень на користь держави у випадку прийняття судового рішення не на його користь. Крім того, при подачі адміністративного позову та оскарження рішень в апеляційному та касаційному порядку сторони звільнені від сплати судового збору, про що вказав Верховний Суд України у постанові від 13 грудня 2016 року (справа № 306/17/16-а).

Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції щодо протиправності спірної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності без складання протоколу у справі про адміністративне правопорушення не відповідають зазначеним вище приписам Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України. Адміністративний позов підлягає задоволенню, спірна постанова - скасуванню.

Керуючись статтями 195-196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у місті Запоріжжі Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 11 січня 2017 року у справі №314/4256/16-а(2-а/317/6/2017) - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора патрульної поліції роти № 1 батальйону № 4 УПП у м Запоріжжі ДПП НПУ лейтенанта поліції ОСОБА_2 серії АР № 044837 від 12 жовтня 2016 року у справі про адміністративне правопорушення.

Постанова суду набирає законної через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: Т.С. Прокопчук