Справа № 810/1124/17
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2017-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року № 810/1124/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1 до Ірпінського відділення Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування Вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ФОП ОСОБА_1 з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ірпінського відділення Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 23.12.2016 № Ф-.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем безпідставно та з порушенням вимог законодавства прийнято оскаржувану вимогу.

Представник позивача звернувся до суду з письмовою заявою, в якій просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача до суду не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

Відповідачем проведено планову документальну виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт перевірки від 23.12.2016 №1677/10-31-13/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено заниження суми єдиного соціального внеску за 2015 рік з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності.

На підставі акту перевірки Ірпінським відділенням Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2016 № Ф-.

Вважаючи оскаржувану вимогу незаконною, після процедури адміністративного оскарження, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Судом встановлено, що позивач здійснює роздрібну торгівлю підакцизними товарами, лікарськими засобами та здає в оренду власне нерухоме майно. Протягом 2015 року позивач перебував на загальній системі оподаткування.

Позивачем отримано ліцензії для провадження діяльності щодо роздрібного продажу тютюнових виробів, алкогольних напоїв та роздрібної торгівлі лікарськими засобами.

Як слідує з матеріалів справи, 12.02.2016 позивачем подано до Макарівського відділення Ірпінської ОДПІ податкову декларацію про майновий стан та доходи (уточнюючу) за 2015 рік, відповідно до якої позивачем було задекларовано 523884,13 грн. чистого оподаткованого доходу.

Позивачем 08.02.2016 подано до ДФС України звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік.

Відповідно до звіту сума чистого доходу (прибутку), заявлена в декларації фізичної особи-підприємця, становить 523884,13 грн., сума доходу, на яку нараховується єдиний внесок, з урахуванням максимальної величини - 37144,00 грн., сума нарахованого єдиного внеску становить 12889,01 грн.

Позивачем сплачено 12900,00 грн. єдиного соціального внеску на рахунок Макарівського відділення Ірпінської ОДПІ, що підтверджується платіжним дорученням №1425 від 08.02.2016 р.

Позивач вважає, що ним правильно розраховано та сплачено єдиний соціальний внесок відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Як слідує з акту, перевіркою було донараховано позивачу 179 696,47 грн. чистого доходу (прибутку) за 2015 рік, та збільшено базу оподаткування єдиним соціальним внеском до 703 580,60 грн. З урахуванням максимальної величини єдиного соціального внеску відповідачем збільшено суму доходу, на яку нараховується єдиний соціальний внесок на 222208,00 грн. - до 259352,00 грн. Відповідач донарахував позивачу 77106,11 грн. єдиного соціального внеску.

Щодо правильності визначення відповідачем чистого доходу (прибутку) позивача і правильності визначення бази оподаткування єдиним соціальним внеском судом встановлено наступне.

Донарахування єдиного соціального внеску та винесення оскаржуваної вимоги стало наслідком донарахування відповідачем чистого доходу (прибутку) у розмірі 179696,47 грн. (занижено валовий дохід на 80540,84 грн. та завищено валові витрати на 99155,63 грн. ).

Відповідач вважає, що на обліку у позивача відсутній придбаний товар на суму 78759,27 грн. та вважає, що цей товар було реалізовано.

Зазначена в акті перевірки вартість не облікованого в податковому обліку товару (стор 11 Акту зазначена сума 78759,27 грн.) не відповідає сумі зазначених в Акті перевірки первинних документів (стор.12 Акту сума документів становить 77406,37 грн.), за якими, як вважає відповідач, позивачем отримано не облікований товар;

податкові накладні, на підставі яких зроблено висновок про придбання не облікованого товару, виписані на суму авансу (передплати) і поставки товару по ним не було, це підтверджено копіями податкових накладних, розрахунками коригування до них та актами звірки з контрагентом СП «Оптіма фарм»;

відповідачем тричі пораховано як не облікований товар за податковою накладною №5713 від 15.04.2015 р. на суму 3879,36 грн. без ПДВ;

акт перевірки не містить доказів та розрахунків, а також посилань на документи, що підтверджують реалізацію не облікованого товару.

Відповідач вважає, що позивачем занижено валовий дохід на загальну суму 1781,75 грн. за рахунок не відображення в податковій декларації про майновий стан і доходи сум доходу, що надійшли через РРО фіскальний номер , фіскальний номер та фіскальний номер за період з 01.01.2015 р. по 30.03.2015 р. (стор.12 Акту перевірки).

Однак, Акт перевірки не містить доказів та розрахунків, а також посилань на документи, що підтверджують наявність факту такого порушення.

Відповідачем виключено зі складу витрат позивача 97% вартості електроенергії (96905,63 грн.), використаної позивачем в приміщенні за адресою с. Бишів, вул. Київська, 45-А.

Відповідач вважає, що право віднесення до складу витрат 97% вартості електроенергії, використаної в нежитловому приміщенні, яке належить позивачу, виникає лише після отримання компенсації вартості електроенергії орендарями.

Судом встановлено, що позивач у 2015 році не нараховував орендарям компенсацію витрат за електроенергію. У позивача немає дебіторської заборгованості за 2015 рік за електроенергію.

Відповідач не є стороною договору оренди, тому не може самостійно здійснювати нарахування компенсації електроенергії орендарям.

Крім того, як вбачається з наданих позивачем договорів оренди, кількість спожитої орендарем електроенергії розраховується орендодавцем на підставі тарифів підприємств постачальників, тобто, за 1 кВт спожитої електроенергії. Отже, критерії розрахунку кількості спожитої електроенергії не залежать від площі приміщень, а повинні розраховуватись виходячи з потужності електроприладів, що перебувають у користуванні орендаря і фактичних або усереднених даних про час роботи таких приладів, або за електролічильником орендаря.

Відповідачем виключено зі складу валових витрат плату за ліцензії за 2015 р. в сумі 2250,00 грн.

Судом встановлено, що позивач протягом 2015 року здійснював ліцензовані види діяльності (роздрібна торгівля лікарськими засобами, алкогольними напоями та тютюновими виробами) і не міг здійснювати ці види діяльності без отримання ліцензій. Позивачем протягом 2015 року сплачено 2250,00 грн. за отримання ліцензій на зазначені види діяльності.

Відповідно до п.177.4 ст. 174 ПК України витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Щодо правильності застосування відповідачем норм законодавства під час нарахування єдиного соціального внеску судом встановлено наступне:

Свої розрахунки єдиного соціального внеску відповідач здійснював відповідно до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449. Відповідно до зазначеної інструкції базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких він отриманий.

Суд не може погодитися з даним розрахунком відповідача, оскільки відповідно до п.1. статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно п.п. 4,5 п.1 статті 1 зазначеного Закону:

максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок;

мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця;

Відповідно до п.п 2 п.1 статті 7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» для фізичних осіб-підприємців, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до п. 8 ст. 9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, фізичні особи-підприємці, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року.

Отже, базою оподаткування єдиним соціальним внеском для фізичних осіб-підприємців, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, є сума доходу (прибутку) за календарний рік. При цьому максимальна величина бази нарахування максимальна сума доходу застрахованої особи дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Прожитковий мінімум на 2015 рік в Україні втановлюється Зaкoнoм "Про Державний бюджет нa 2015 рік" за поданням Мініфiну України.

Станом на 31.12.2015 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1378 грн., тому максимальна велична бази нарахування єдиного соціального внеску для позивача за 2015 рік становить - 23426,00 грн. (1378 грн.*17) і позивач мав би сплатити за 2015 рік - 8128,82 грн. єдиного соціального внеску (23426,00 грн. *34,7%).

Суд врахував норми пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 та пп. 56.21 ст. 56 ПК України, які зобов'язують суд, у разі коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, приймати рішення на користь платника податків.

Крім того, на необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено також в остаточному рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», а також у рішенні від 07.07.2011 у справі «Серков проти України».

В обох справах Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявників, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості закону» і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Відповідно, на думку Європейського Суду, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства, яка призводила до його суперечливого тлумачення, порушує вимоги Конвенції щодо «якості закону».

Судом також враховано позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), відповідно до якого принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при внесенні змін до порядку оподаткування (принцип стабільності податкового законодавства), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини, суд вважає, що відповідач в даному випадку не повинен був застосовувати Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449.

Відтак, складена Ірпінським відділенням Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2016 № Ф-, складена Ірпінським відділенням Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на підставі Акта перевірки №1677/10-31-13/НОМЕР_1 від 23.12.2016 підлягає скасуванню.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 9 КАС України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому адміністративний позову підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом сплачено судовий збір у сумі 771,06 грн. (квитанція від 21.03.2017 №158), доказів понесення інших судових витрат не надано. Тому, судові витрати щодо сплати судового збору у вказаній сумі підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 2, 9, 71, 94 КАС України, п.177.4 ст. 174 Податкового кодексу України, статтями 1, 2, 7, 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ірпінського відділення Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 23.12.2016 №Ф-.

Стягнути на користь ФОП ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області сплачений згідно квитанції від 21.03.2017 №158 судовий збір у сумі 771 (сімсот сімдесят одна) грн. 06 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лапій С.М.