Справа № 825/3752/15-а
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/3752/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Житняк Л.О.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційні скарги ОСОБА_2 та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом (уточненим) до Головного управління національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУНП в Чернігівській області), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - УМВС України в Чернігівській області) третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області(далі - Ніжинський МВ УМВС), в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_2 з посади старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району) через скорочення штатів на підставі п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновити ОСОБА_2 на посаді старшого слідчого слідчого відділу Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні майор поліції.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року позов задоволено частково: визнано протиправним дії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо не працевлаштування ОСОБА_2; зобов'язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області працевлаштувати ОСОБА_2 у порядку ст.184 Кодексу законів про працю України; в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_2 та УМВС України в Чернігівській області, кожен окремо, подали апеляційні скарги.

ОСОБА_2 просить апеляційну інстанцію оскаржувану постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

УМВС України в Чернігівській області, в свою чергу, просить - скасувати постанову суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій УМВС щодо не працевлаштування ОСОБА_2 та зобов'язання УМВС України в Чернігівській області працевлаштувати ОСОБА_2 у порядку ст. 184 КЗпП України, в іншій частині постанову залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга УМВС України в Чернігівській області - задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 2004 року працювала в органах внутрішніх справ України, що підтверджується витягом з трудової книжки від 05.02.2009 серії НОМЕР_1.

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с, згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача було звільнено у запас Збройних Сил України за п.64 "г" (через скорочення штатів), з посади старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського МВ УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району).

Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи часткового позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що УМВС України в Чернігівській області, на момент прийняття оскаржуваного наказу (06.11.2015) діяло на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Водночас, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправним дії УМВС України в Чернігівській області щодо не працевлаштування ОСОБА_2, а також зобов'язав УМВС України в Чернігівській області працевлаштувати ОСОБА_2 у порядку ст.184 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року №3723-XII «Про державну службу» (Закон №3723-ХІІ). Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (Закон № 565-ХІІ).

Статтею 18 Закону №565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки. До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції враховує, що на час розгляду цієї адміністративної справи Закон України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 №580-VIІI «Про Національну поліцію».

Відповідно до ст. 1 Закону №580-VIІI передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичну особу Ніжинський МВ УМВС України в Чернігівській області та утворено Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Відповідно до норм пунктів 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015.

Однак, відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 24.12.2015 № 2/14-299, станом на 07.11.2015, заява про прийняття на службу до Національної поліції до ГУНП в Чернігівській області від ОСОБА_2 не надходила.

З відповідною заявою позивач звернувся до т.в.о. начальника ГУ НП в Чернігівській області лише 11.11.2015 (отримане 17.11.2015) та листом від 08.12.2015 № 2/13-Б-15 їй було повідомлено, що при проведенні конкурсного відбору вказана заява буде врахована конкурсною комісією, за умови надання позивачем до комісії всіх необхідних документів, визначених п. 54 Закону України «Про національну поліцію».

Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" було опубліковано 06.08.2015 в газеті "Голос України", і відповідно 3-х місячний термін, протягом якого працівники міліції можуть бути прийняті на службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначених цим законом, шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, сплив 07.11.2015.

А отже, положення п.9 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" на позивача не розповсюджуються. Більш того, станом на момент подання заяви, позивач вже не перебувала у трудових відносинах з УМВС України в Чернігівській області. Відповідно, прийом на службу до лав поліції міг відбуватися лише на конкурсній основі, про що відповідач і повідомив ОСОБА_2 своїм листом.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що УМВС України в Чернігівській області, на момент прийняття оскаржуваного наказу (06.11.2015) у зв'язку з відсутністю рапортів ОСОБА_2 про виявлення бажання проходити службу в новоутворених органах поліції або про перехід у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, діяло на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також колегія суддів апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про поновлення на посаді старшого слідчого слідчого відділу Ніжинського відділу поліції Головного управління національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні майор поліції вірними, оскільки поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно-правом актом України не передбачено.

Так, позивач не був переведений та призначений у новоутворений Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівський області, тому підстави для його поновлення на посаді старшого слідчого цього відділу поліції відсутні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку має місце ліквідації органу публічного права, а тому приписи ч.3 ст.36 КЗпП України в спірних правовідносинах застосуванню не підлягають.

Всупереч вказаному, суд першої інстанції зазначив, що невиконання підприємством (установою, організацією) ч.3 ст.184 КЗпП України, яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ст.232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно зі ст.235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за п.2 ст.36 КЗпП, зокрема одинокої матері, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Як вже було зазначено, звільнення позивача було проведено на підставі п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (через скорочення штатів) на виконання ЗУ «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» та наказу МВС України від 06.1 1.2015 № 1388, тобто за ініціативою власника або уповноваженого ним органу (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП), а не у зв'язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП).

Таким чином судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права до відносин між позивачем та відповідачем, які виникли під час звільнення позивача, у зв'язку зі скороченням штатів та ліквідацією Ніжинського МВ У МВС України в Чернігівській області та УМВС України в Чернігівській області.

Ані Кодексом законів про працю України, ані Постановою Пленуму Верховного суду від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ані постановою Верховного суду України від 15.10.2013 справа № 21-303а13 та жодним іншим нормативним актом не передбачено обов'язку роботодавця працевлаштовувати працівників звільнених у наслідок ліквідації підприємства.

Органом, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції в Україні є Державна служба зайнятості.

Під час ліквідації керівник (уповноважений орган або особа) підприємства, установи, організації зобов'язані вжити заходів, щодо дотримання трудового законодавства. Так ч. 3 ст. 184 КЗпП України передбачено, що звільнення, зокрема, вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів (якою є позивач) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. На виконання приписів цієї норми закону та Закону України «Про зайнятість населення», у зв'язку зі скороченням штатів УМВС України в Чернігівській області у тому числі і штату Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області на підставі наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388 та відсутністю можливості самостійно працевлаштувати позивача, Ніжинським МВ УМВС, з метою подальшого працевлаштування вивільнюваних працівників, у тому числі і ОСОБА_2 було направлено до органу, який реалізує політику держави у сфері зайнятості населення, а саме директору Ніжинського міськрайонного центру зайнятості лист від 18.08.2015 № 23115 з інформацією про заплановане масове вивільнення працівників відділу, тобто вжито заходів, передбачених законодавством для подальшого працевлаштування позивача. Ці обставини також підтверджуються матеріалами справи, а саме відомістю ознайомлення особового складу Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області з вимогами п.8,11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» № 23219 від 18.08.2015 року де є підпис позивача про ознайомлення.

Відповідно до довідок № 04/329 від 17.03.2017 року та № 04/340 від 23.03.2017 року наданих Ніжинським міськрайонним центром зайнятості. ОСОБА_2 перебувала на обліку як безробітна з 16.11.2015 року по 03.05.2016 року та 04.05.2016 року була працевлаштована спеціалістом державної служби у виконком Ніжинської міської ради. При цьому у відповідності до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у період з 08.12.2015 по 03.05.2016 року отримувала виплати по безробіттю.

Отже відповідачем виконано всі необхідні дії щодо вжиття заходів з метою працевлаштування ОСОБА_2

Отже, суд першої інстанції, неправомірно вийшов за межі позовних вимог позивача, відповідно до ч.2 ст.11 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

ОСОБА_2 не надала до суду належних доказів, які б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

УМВС України в Чернігівській області спростувало висновок суду першої інстанції щодо визнання протиправним дії УМВС України в Чернігівській області та зобов'язання останнього вчинити певні дії.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області - задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2017 року - скасувати в частині визнання протиправним дії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо не працевлаштування ОСОБА_2 та зобов'язання Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області працевлаштувати ОСОБА_2 у порядку ст.184 Кодексу законів про працю України.

В решті постанову суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 30.05.2017.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.