Справа № 711/2164/17
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 711/2164/17 Головуючий у 1-й інстанції: Степаненко О. М.
Суддя-доповідач: Беспалов О.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.

суддів: Грибан І. О., Губської О. А.

за участю секретаря: Присяжної Д. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом до управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 08.03.2017 р. серії АР № 752543.

Постановою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 квітня 2017 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Апелянтом заявлено клопотання про розгляд справи без його участі.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутністю представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду - змінити в частині мотивування з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, 08.03.2017 р. близько 16 год. 05 хв. в м. Черкаси по бульвару Шевченка, 135 позивач керував транспортним засобом ВАЗ 2115 державний номер НОМЕР_1 з непрацюючим правим ліхтарем стоп-сигналу та не мав при собі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п. 2.1 г Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність ч.1 ст. 126 КУпАП. На нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність відповідачем в порядку ч. 2 ст. 71 КАС України вчинення позивачем зазначеного правопорушення у зв'язку, в тому числі, з визнанням позивачем відсутності у нього вказаного полісу.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів встановила наступне.

У відповідності до п. п. ґ п. 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі - ПДР), водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В апеляційній скарзі позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що у самій оскаржуваній постанові відповідачем невірно зазначено норму, за порушення якої позивача притягнуто до відповідальності.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що відповідачем зазначено п. п. г п. 2.1 ПДР замість п. п. ґ п. 2.1 ПДР, за порушення якого позивача притягнуто до відповідальності.

У відповідності до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

Відтак, фактично, позивача притягнуто до відповідальності за правопорушення, яке він не вчиняв.

За цих обставин, оскаржувана постанова є безумовно протиправною.

Також в апеляційній скарзі позивач вказує, що відповідач перевищив повноваження, склавши постанову одразу при зупинці транспортного засобу, оскільки повинен був скласти її за місцезнаходженням управління патрульної поліції.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.05.2015 р. у справі № 1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення дав офіційне тлумачення зазначеній нормі, вказавши, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

У відповідності до ч. 4 Р. І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 р. № 1395 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за № 1408/27853) у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

У відповідності до ч. 2 Р ІІІ постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дотримується позиції, що у даній справі відповідач діяв в межах компетенції, склавши оскаржувану постанову «на місці» вчинення порушення, а не «за місцем» його вчинення.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують та колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі позивач також зауважує, що порушення, допущене ним, є малозначним, позивач хворіє, здійснює догляд за непрацездатною матір'ю, що є підставою для обґрунтованого звільнення від відповідальності у вигляді штрафу та обмеженні усним зауваженням.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Відтак, вирішення питання про малозначності вчиненого порушення належить до компетенції органу, що приймав рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, що у даній справі є відмінним від суду.

З огляду на викладене, визначення критерію малозначності у даній справі належить до компетенції посадової особи органу НП України та є її дискреційними повноваженнями.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відповідачем здійснено вимогу про пред'явлення полісу з перевищенням повноважень, позаяк, правий ліхтар стоп-сигналу на автомобілі позивача був працюючим.

Досліджуючи вказану обставину, колегією суддів встановлено наступне.

З відеозапису DSJX300087_СА0087 від 08.03.2017 р. безумовна та очевидна технічна несправність стоп-сигналу не вбачається (а. с. 33).

В той же час, апелянт зазначає в апеляційній скарзі, що стоп-сигнал працював.

У відповідності до ч. 2. ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, колегія суддів тлумачить відсутність належних та допустимих доказів з боку відповідача в цій частині на користь позивача.

У зв'язку з цим, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до абз. 2 п. 21.2 ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-IV контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Національної поліції при складанні

протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

Зважаючи на те, що при зупинці автомобіля позивача останній не був учасником ДТП та щодо нього протокол щодо порушень ПДР не складався, а також у зв'язку з відсутністю доказів про технічну несправність автомобіля, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не мав повноважень здійснювати контроль за наявністю договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відтак, доводи суду першої інстанції в цій частині спростовуються матеріалами справи.

Окремо колегія суддів зауважує, що застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580) є помилковим, позаяк, матеріалами справи не підтверджено вчинення позивачем правопорушення або намір його вчинити.

В той же час, у відповідності до вказаної норми поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Права водія передбачені п. 2.14 ПДР, згідно яких водій має право:

а) керувати транспортним засобом і перевозити пасажирів або вантажі дорогами, вулицями чи іншими місцями, де їх рух не заборонено, в установленому порядку відповідно до вимог цих Правил;

в) знати причину зупинки, перевірки та огляду транспортного засобу посадовою особою державного органу, яка здійснює нагляд за дорожнім рухом, а також її прізвище і посаду;

г) вимагати від особи, яка здійснює нагляд за дорожнім рухом та зупинила транспортний засіб, пред'явлення посвідчення її особи;

ґ) отримувати необхідну допомогу від посадових осіб та організацій, що беруть участь у забезпеченні безпеки дорожнього руху;

д) оскаржити дії поліцейського в разі порушення ним законодавства;

е) відступати від вимог законодавства в умовах дії непереборної сили або коли іншими засобами неможливо запобігти власній загибелі чи каліцтву громадян.

З огляду на вказану норму в поєднанні з п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону № 580 у вказаній ситуації поліцейський мав право витребувати у позивача посвідчення водія, оскільки «відповідним правом» є право позивача на керування транспортним засобом.

Дана позиція колегії суддів узгоджується з п. 2.9 ПДР, що містить імперативні заборони для водія, наявність яких засвідчує відсутність у особи відповідного права:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

б) керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу;

в) керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов'язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що:

не належить цьому засобу;

- не відповідає вимогам стандартів;

- закріплений не в установленому для цього місці;

- закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м;

- неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий;

г) передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані;

ґ) передавати керування транспортним засобом особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним, якщо це не стосується навчання водінню відповідно до вимог розділу 24 цих Правил;

д) під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв'язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

З огляду на дану норму, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутність полісу у водія не виключає його права на керування транспортним засобом, а отже, не може бути предметом перевірки при встановленні права особи на керуванням транспортним засобом.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана позивачем постанова прийнята без дотримання норм матеріального права і тому підлягає скасуванню як протиправна.

В той же час, судом першої інстанції в якості відповідача по справі було залучено управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції.

Однак, у відповідності до ст. 13 Закону № 580 систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Згідно ст. 15 Закону № 580 територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Перелік територіальних органів Національної поліції міститься в додатку 1 до постанови КМ України від 16 вересня 2015 р. № 730, де управління патрульної поліції в місті Черкаси не зазначено.

Відомостей щодо цього органу не містить і Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В той же час, належним відповідачем у даній справі є Департамент патрульної поліції, що підтверджується також копією довіреності управління патрульної поліції в місті Черкаси, де зазначено , що є кодом юридичної особи - Департаменту патрульної поліції.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді даної справи порушено вимоги процесуального законодавства та не здійснено заміну неналежного відповідача на належного, що позбавляє колегію суддів можливості задовольнити позов.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з некоректністю їх заявлення до управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції, що не має процесуальної правосуб'єктності.

У відповідності до п. 1 статті 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, однак, до неправильного вирішення справи це не призвело, а тому наявні підстави для його зміни в мотивувальній частині.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 203, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

ПО С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишити без задоволення.

Постанову Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 квітня 2017 року змінити в частині мотивування.

В іншій частині постанову Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя О. О. Беспалов
Суддя І. О. Грибан
Суддя О. А. Губська

Головуючий суддя Беспалов О.О.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.