Справа № 185/10418/16-а(2-а/185/79/17)
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2017 рокусправа № 185/10418/16-а(2-а/185/79/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Божко Л.А.

суддів: Лукманової О.М. Кругового О.О.

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання перерахувати розмір пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у зарахуванні до трудового стажу періодів відбуття ним покарань у вигляді позбавлення волі у закладі ЮИ-78/7 в період часу з 18 листопада 1986 року по 25 березня 1987 року та з 27 травня 1988 року по 19 січня 1989 року , у Копичанський виправній колонії УДПСУ в Тернопільській області (№112) з 04 липня 1993 року по 08 лютого 1994 року та у Синельниківській виправній колонії УДПС України в Дніпропетровській області (№94) з 20 грудня 1997 року по 03 вересня 2001 року та зобов'язати відповідача зарахувати до його загального трудового стажу, який надає право на призначення пенсії періоди відбуття покарань у вигляді позбавлення волі у закладі ЮИ-78/7 в період часу з 18 листопада 1986 року по 25 березня 1987 року та з 27 травня 1988 року по 19 січня 1989 року , у Копичанський виправній колонії УДПСУ в Тернопільській області (№112) з 04 липня 1993 року по 08 лютого 1994 року та у Синельниківській виправній колонії УДПС України в Дніпропетровській області (№94) з 20 грудня 1997 року по 03 вересня 2001 року.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 р. адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не повне з'ясування судом обставин справи, просив постанову суду скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, згідно наданою позивачем довідки про звільнення після відбуття покарання у закладі ЮИ-78/7 в період часу з 18 листопада 1986 року по 25 березня 1987 року та з 27 травня 1988 року по 19 січня 1989 року в період відбуття покарання з його отриманої заробітної платні утримувались аліменти на догляд за дітьми, що на думку суду першої інстанції доводить факт, що дійсно в цей період часу він отримував заробітну плату за виконану під час відбуття покарання роботу.

Згідно довідки про заробітну плату від 24 липня 2015 року №94/4-3060 , виданої Синельниківською виправною колонією УДПС України в Дніпропетровській області (№94) позивачу нараховувалася заробітна плата за періоди з 01 квітня 2000 року по 31 травня 2000 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 липня 2001 року.

Відповідно до довідки Синельниківської виправної колонії УДПС України в Дніпропетровській області (№94) від 23 грудня 2016 року №94/5-5217 позивач в період відбуття покарання з 20 грудня 1997 року по 20 грудня 2003 року , після прибуття до даної установи 13 липня 1998 року із СІЗО м.Дніпропетровська був працевлаштований, відмови від праці не було.

Згідно відповіді Копичанської виправної колонії УДПС України в Тернопільській області (№112) документи про працевлаштування позивача за період з 04 липня 1993 року по 08 лютого 1994 року не збереглися та знищені у зв'язку із спливом строку їх зберігання.

Згідно матеріалів справи позивач відбував покарання з 18 листопада 1986 року по 25 березня 1987 року та з 27 травня 1988 року по 19 січня 1989 року , у Копичанський виправній колонії УДПСУ в Тернопільській області (№112) з 04 липня 1993 року по 08 лютого 1994 року та у Синельниківській виправній колонії УДПС України в Дніпропетровській області (№94) з 20 грудня 1997 року по 03 вересня 2001 року та зобов'язати відповідача зарахувати до його загального трудового стажу, який надає право на призначення пенсії періоди відбуття мною покарань у вигляді позбавлення волі у закладі ЮИ-78/7 в період часу з 18 листопада 1986 року по 25 березня 1987 року та з 27 травня 1988 року по 19 січня 1989 року , у Копичанський виправній колонії УДПСУ в Тернопільській області (№112) з 04 липня 1993 року по 08 лютого 1994 року та у Синельниківській виправній колонії УДПС України в Дніпропетровській області (№94) з 20 грудня 1997 року по 03 вересня 2001 року., отже, умови відбуття ним покарання передбачались Виправно - трудовим кодексом України від 23 грудня 1970 року.

Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача щодо неправомірності дій відповідача при прийнятті рішення про відмову у зарахуванні зазначеного періоду роботи позивача в місцях позбавлення волі до трудового стажу, та доводи відповідача, якими обґрунтовуються заперечення проти позову, колегія судді дійшла до наступного.

Відповідно ч.4 ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як зазначено в матеріалах справи , позивач відбув покарання в період з 04.07.1993 року по 08.02.1994 року та з 20.12.1997 року по 03.09.2001р.

Відповідно до ч.6 ст.50 Виправно-трудового кодексу України (в редакції, що діяла на час відбування покарання позивачем та який втратив чинність з 01 січня 2004 року) час роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується, крім випадків, спеціально передбачених у законі.

Тобто, саме ця норма діяла та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зокрема зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в'язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Посилання суду першої інстанції щодо підтвердження факту роботи позивача у період відбування покарання з 18.11.1986року по 25.03.1987 року та з 27.05.1988 року по 19.01.1989 року відповідно до довідки №072430 від 19.01.1989 р. через сплату аліментів є безпідставним, оскільки зазначена довідка не містить інформації щодо стягнення грошових сум та сплату страхових внесків.

Статтею 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року зазначено, що час роботи засудженого у період відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі зараховується до стажу роботи для призначення трудової пенсії після звільнення, за умови оплати ним страхових внесків до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, передбачених законодавством.

Статтею 50 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлювалося, що час роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується, статтею 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року установлено, що час роботи засудженого у період відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі зараховується до стажу роботи для призначення трудової пенсії після звільнення, за умови оплати ним страхових внесків до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, передбачених законодавством, те що статтею 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», який набрав чинності з 01 січня 1992 року встановлено, що до стажу роботи зараховується робота в'язнів за умови сплати страхових внесків, що передбачені законом страхові внески з заробітної плати позивача не утримувалися, оскільки в період відбування покарання позивачем такого виду утримань із зарплати не передбачалося, що, згідно ч.4 ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, яким і не передбачено зарахування роботи в місцях позбавлення волі до стажу роботи, який надає право на пенсію, суд доходить висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з'ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області - задовольнити.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 р. скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня викладення повного тексту згідно ст.ст. 211-212 КАС України.

Головуючий: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова

Суддя: О.О. Круговий