Справа № 814/2410/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2410/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, про визнання протиправним та скасування наказу від 19.09.2016р. № 264 о/с, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ :

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати наказ т.в.о начальника Головного управління Національної поліції України у Миколаївській області від 19.09.2016 року № 264 о/с в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_2, інспектора відділу превентивної діяльності управління превентивної діяльності ГУ НП в Миколаївській області (на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» протиправним;

- скасувати наказ т.в.о начальника Головного управління Національної поліції України у Миколаївській області від 19.09.2016 року № 264 о/с в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_2, інспектора відділу превентивної діяльності управління превентивної діяльності ГУ НП в Миколаївській області (на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновити капітана поліції ОСОБА_2 на посаді інспектора відділу превентивної діяльності управління превентивної діяльності ГУ НП в Миколаївській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції України у Миколаївській області середній заробіток за час вимушеного прогулу

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ГУНП в Миколаївській області не проводиться жодна реорганізація або скорочення штатів. В штаті ГУНП є багато вакансій, але під час вирішення питання про його звільнення, йому не було запропоновано жодну з них. На думку позивача, це суперечить вимогам ст.68 Закону України "Про Національну поліцію", ст.49-2 КЗпПУ.

Представник Головного управління Національної поліції в Миколаївській області заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, про що надав до суду першої інстанції свої заперечення.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.01.2017 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області №264 о/с від 19.09.2016 року в частині звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції. Поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора відділу превентивної діяльності управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Миколаївській області. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20.09.2016 року по 20.01.2017 року у сумі 16038,66 гривень (шістнадцять тисяч тридцять вісім грн. шістдесят шість коп.), без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за один місяць в розмірі 5288,31 гривень (п'ять тисяч двісті вісімдесят вісім грн. тридцять одна коп.).

На вказану постанову Головне управління Національної поліції в Миколаївській області подало апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.01.2017 року та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Згідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, проте про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.11.15 ОСОБА_2 призначено на посаду інспектора превентивної діяльності управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

01.03.2016 року атестаційною комісією №3 ГУНП в Миколаївській області ухвалено рішення про те, що ОСОБА_2 не відповідає займаній посаді, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

18.03.2016 року наказом начальника ГУНП в Миколаївській області №45 о/с ОСОБА_2 було звільнено з поліції через службову невідповідність, на підставі висновків атестаційної комісії №3 від 01.03.16.

01.07.2016 року постановою Миколаївського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №814/933/16 наказ №45 від 18.03.16 визнано протиправним та скасовано, а ОСОБА_2 поновлено на посаді інспектора відділу превентивної діяльності управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

15.07.16 року наказом ГУНП в Миколаївській області №184 о/с на підставі постанови МОАС від 01.07.16р., позивача поновлено на посаді інспектора відділу превентивної діяльності управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

18.07.16 року ОСОБА_2 попереджено про можливе наступне звільнення зі служби в поліції у зв'язку зі скороченням тимчасових штатів.

19.09.16 наказом начальника ГУНП в Миколаївській області №264 о/с ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.4 Закону України "Про Національну поліцію" у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що реальними підставами звільнення у цьому випадку є не реорганізація чи скорочення штатів, а намагання відповідача повторно звільнити поліцейського за результатами атестації, ігноруючи при цьому висновки суду про протиправність такого звільнення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Згідно з п.4 ч.1 ст.77 вказаного Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Аналізуючи викладене, можливо прийти до висновку, що у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів звільненню підлягають не всі поліцейські, а лише ті, посади яких скорочені.

У разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший, без скорочення штату, не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Окрім цього ч. 2 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» передбачається право поліцейського бути призначеним у разі скорочення його посади на іншу посаду у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідно до п. 4 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пункт 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабміну України від 29.07.1991р. №114, передбачає, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, в тому числі у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ані Законом України «Про Національну поліцію», ані Положенням №114, не врегульовано процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників. Така процедура визначена Кодексом законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм КЗпП УКраїни.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною 2 цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП закріплено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріалами справи не підтверджується зміна в організації праці Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, пов'язана зі скороченням чисельності або штату працівників.

З матеріалів справи встановлено, що реорганізація у ГУ НП в Миколаївській області не відбувалась. Замість 3263 посад тимчасового штату, введено не меншу кількість посад постійного штату.

Встановлена законодавством можливість зміни штатного розкладу територіального органу поліції з одночасним затвердженням іншого, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) по працевлаштуванню поліцейських на посади за новим штатним розкладом. Це зобовязання ГУ НП в Миколаївській області не виконало, трудові гарантії позивача як працівника порушені.

Доказів пропонування інших посад та доказів відмови позивача від інших посад, відповідачем не надано.

Крім того, частиною 5 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Натомість матеріали справи не містять доказів розгляду відповідною комісією ГУ НП в Миколаївській області можливості використання позивача на службі, пропонування йому будь-яких посад.

Залишаючи вказані вимоги закону поза увагою відповідач, як і при розгляді справи в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі зазначає, що при вирішенні питання про звільнення позивача керувався висновком атестаційної комісії від 01.03.2016 року про невідповідність займаній посаді, який в ході розгляду адміністративної справи №814/933/16 не оскаржувався, тобто є чинним.

Колегія суддів вважає таки доводи апелянта помилковими та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.07.2016р. по справі №814/933/16 надано оцінку зазначеному висновку атестаційної комісії, як протиправному та незаконному. Судом задоволено позов ОСОБА_2, скасовано наказ про звільнення його з поліції саме з мотивів того, що атестація позивача проведена всупереч вимогам Закону, висновки про її службову невідповідність необґрунтовані та протиправні.

З огляду на вищевикладене, оскільки Головним управлінням Національної поліції в Миколаївській області реорганізація чи скорочення штатів фактично не проводилась, а лише замінено тимчасовий штатний розпис на постійний, в матеріалах справи відсутні докази пропозицій ОСОБА_2 іншої посади або відмови його від запропонованих посад та враховуючи те, що висновкам атестаційної комісії від 01.03.2016 року постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.07.2016 року вже була надана юридична оцінка, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позову.

Щодо доводів апелянта про невірний розрахунок судом першої інстанції розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що такий розрахунок проведено судом першої інстанції відповідно до вимог п. 9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260, яким передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за неповний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», на яку посилається апелянт, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вказаною Постановою передбачено здійснення розрахунку кількості днів вимушеного прогулу шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, тоді як у виданій апелянтом довідці про грошове утримання ОСОБА_2, при розрахунку середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення використовувались календарні, а не робочі дні.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян