Справа № 149/1308/17
Суддя: Робак М. В.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області
Справа № 149/1308/17
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"30" травня 2017 р. Суддя Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області Робак М. В. , розглянувши в порядку скороченого провадження відповідно до ст. 183-2 КАС України адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Хмільницького об"єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дпротиправною бездіяльності та зобов"язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

16.05.2017 року до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області надійшла позовна заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Хмільницького об"єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області в якій останній просить визнати протиправною бездіяльність Хмільницького об"єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком та зобов"язати Хмільницьке об"єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, з врахуванням заробітної плати, як непрацюючому пенсіонеру, починаючи з 21.03.2017 року.

Свої вимоги представник позивача обгрунтовує тим, що позивач до жовтня 1998 року проживала в м. Хмільнику Вінницької області, а надалі виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 16.03.2017 року представник позивача особисто звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком . 22.03.2017 року, згідно листа Хмільницького об"єднаного УПФУ у призначені пенсії було відмовлено. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася з позовом до суду.

В судове засідання позивач та її представник не з"явились, в позові зазначили про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача надав суду заперечення, які грунтуються на тому, що відповідачем правомірно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії відповідно до п.п.2.9, 2.22 Порядку подання та оформлення для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки пенсія призначається та виплачується за місцем проживання (реєстрації) особи.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 01.04.1966 року по 09.09.1998 рік працювала на Хмільницькому молокозаводі, що підтверджується копією трудової книжки останньої (а.с.8-9)

В подальшому, у 1998 року ОСОБА_1 знялась з реєстрації та виїхала на постійне місце проживання в державу Ізраїль, на даний час проживає в АДРЕСА_1

16.03.2017 року представник позивача ОСОБА_3 звернулася з заявою до Хмільницького об"єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо призначення позивачу пенсії (а.с.6)

Як вбачається з відповідді управління Пенсійного фонду України Вінницької області, підстави для призначення пенсії позивачу відсутні, оскільки останньою не надано документів, що посвідчують її місце проживання (реєстрації) у Хмільницькому районі (а.с. 4-5)

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У відповідності до ст.25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

У статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, а як вбачається з відповідді відповідача, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії лише на тій підставі, що останньою не надано документів, які посвідчують місце проживання (реєстрації) у Хмільницькому районі.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України не доведена правомірність відмови позивачеві у призначенні пенсії, тоді як позивачем надані достатні докази в обґрунтування позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 10, 11, 19, 94, 160, 163, 167, 183-2 КАС України, суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Хмільницького об"єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов"язати Хмільницьке об"єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з дати звернення з заявою про призначення пенсії 16.03.2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб"єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, 640,0 грн документально підтвердженого судового збору.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмільницький міськрайонний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання постанови апеляційної скарги.

Суддя М.В. Робак

Суддя: М. В. Робак