Справа № 328/654/17
Суддя: Погрібна О. М.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2017 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Погрібної О.М. при секретарі Мацинській О.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про оскарження повідомлення та визнання дій протиправним,

встановив:

ОСОБА_1О звернувся до суду з адміністративним позовом (уточненим) до ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про оскарження повідомлення про повернення документів та визнання дій протиправними. В адміністративному позові позивач просить: 1) встановити порушення ч. 5-6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»; 2) встановити порушення відповідачем ст.ст.3, 8, 19, 124 Конституції України; 3) визнати протиправним повідомлення відповідача про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 2174/16.10 від 21.02.2017 року та скасувати його як незаконне.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02.03.2006 року у справі № 2-а-547/2006 постановою Токмацького районного суду Запорізької області з УПСЗН виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Запорізької області стягнуто на його користь 1410 грн. 13.03.2006 року рішення набрало законної сили. Ухвалою Токмацького районного суду від 11.02.2014 року у справі №328/352/14-а внесено виправлення у назві боржника. 02.02.2017 року виконавчі документи в порядку, встановленому чинним Закону України «Про виконавче провадження», відповідач отримав поштове відправлення з заявою про виконання судового рішення в силу дії ч.V ст.124 Конституції України, як закону найвищої юридичної сили та закону прямої дії. Ігноруючи законодавчо визначені правові норми, відповідач 14.02.2017 року прийняв рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий документ пред'явлено не за підвідомчістю, про що надіслав повідомлення. Оскаржуване повідомлення отримано ним по пошті 27.02.2017 року, що підтверджується копією поштового конверту. Вважає, що дії відповідача мають протиправний характер і порушують його законні права та інтереси, з огляду на те, що разом з заявою від 02.02.2017 року про відкриття виконавчого провадження відповідачу були надані належним чином оформлені виконавчі документи та ухвала Токмацького районного суду у справі №328/352/14-а про внесення виправлення у назві боржника. Заява про виконання судового рішення та виконавчі документи подані за місцезнаходженням боржника, тому є підвідомчі відповідачу в силу дії ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження». У своєму повідомленні вих.№2174/16.10 від 21.02.2017 року, посилаючись на п.4 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, відповідач дійшов висновку про потребу пред'явлення виконавчого документа до м. Запоріжжя, що суперечить ч. ІV ст.ст. 4, 18, 19, 24 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки зазначеними нормами встановлено вичерпний перелік підстав для повернення стягувачу виконавчого документу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, висновок відповідача є хибним і протиправним, а відмова у відкритті виконавчого провадження є незаконною, зазначені дії відповідача мають протиправний характер і порушують його законні права та інтереси.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі в письмовому провадженні, позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі в письмовому провадженні. Надав заперечення проти позову наступного змісту: 30.03.2017 року за вхідним № 1966/16.10-36 до ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надійшла Ухвала Токмацького міськрайонного суду про відкриття провадження у справі за адміністративним позовом про оскарження повідомлення про повернення документів та визнання дій протиправними. Однак, в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів ( посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а також рішеннями, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню (ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження»). Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження». 10.02.2017 року за вхідним № 879/16.10-37 до ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надійшла заява стягувача ОСОБА_1 про прийняття до виконання постанови Токмацького районного суду № 2-а-547, виданої Токмацьким судом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 1410,00 грн. Виконавчий документ переданий державному виконавцю 14.02.2017 року.

Відповідно до статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу. Виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.

Однак Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5 визначений перелік виконавчих проваджень, які можуть здійснюватись чітко визначеними підрозділами державної виконавчої служби. Так, на відділи примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими:

1)боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи;

1) сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, підвідомчі рішення, за якими:

1.боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи;

2.сума зобов'язання становить від шести до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

При розгляді документів щодо примусового виконання рішення суду державним виконавцем встановлено, що згідно даних виконавчого документа боржником є Управлінню праці та соціального захисту населення ОСОБА_2 міської ради.

Згідно п. 4 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5 на відділи примусового виконання рішень покладається виконання рішень, за якими боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.

Тобто, виконавчий документ підлягає пред'явленню до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, за адресою : м. Запоріжжя, пр. Металургів, 6.

14.02.2017 року на підставі п.10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу разом з оригіналом постанови Токмацького районного суду № 2-а-547 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 1410 гривень направлено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

У відповідності до ч.4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 12, ст. 41 КАС України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази та враховуючи норми чинного законодавства, дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду: - у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; - у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Про подання позовної заяви суд повідомляє відповідача за допомогою кур'єра, телефону, факсу, електронної пошти чи іншого технічного засобу зв'язку не пізніше наступного дня після відкриття провадження у справі. Протягом одного дня з дня одержання такого повідомлення відповідач зобов'язаний отримати в суді копію позовної заяви та доданих до неї документів.

Адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця щодо виконання рішень органів (посадових осіб) розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом за місцезнаходженням виконавчого округу приватного виконавця.

Відповідно до ст. 3 КАС України відповідачем є суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

У відповідності до п. 11 Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України N 3 від 13.12.2010 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» визначено, що відповідачем у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (стаття 181 Кодексу адміністративного судочинства України). Такими органами державної виконавчої служби є: 1. Державна виконавча служба України, до складу якої входить відділ примусового виконання рішень. 2. Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень. 3. Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Судом встановлено, що постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 02 березня 2006 року у справі № 2-а- 547 позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на його користь суми заборгованості одноразової щорічної грошової допомоги у розмірі 1410 грн за 2005 рік.

13.03.2006 року зазначена постанова суду набрала законної сили. Відповідно до ухвали Токмацького районного суду від 11.02.2014 року у справі № 328/352/14-а внесено виправлення у назві боржника, а саме боржника зазначено як Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради.

02.02.2017 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Запорізькій області заяву по примусове виконання судового рішення по справі № 2-а- 547 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованості по одноразовій допомозі у розмірі 1410,00 грн.

Відповідно до повідомлення головного державного виконавця Токмацького міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_3 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання постанови від 14.02.2017 року, виданої Токмацьким районним судом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 1410,00 грн.

При розгляді документів щодо примусового виконання рішення суду державним виконавцем встановлено, що згідно даних виконавчого документа боржником є Управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_2 міської ради.

Згідно п. 4 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5 на відділи примусового виконання рішень покладається виконання рішень, за якими боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.

Тобто, виконавчий документ підлягає пред'явленню до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, за адресою : м. Запоріжжя, пр. Металургів, 6.

14.02.2017 року на підставі п.10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу разом з оригіналом постанови Токмацького районного суду № 2-а-547 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 1410 гривень направлено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року N 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» 2 червня 2016 року N 1403-VIII, примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Позивач оскаржує повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, відповідачем у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є ОСОБА_2 міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, що не суперечить положенням чинного законодавства. В п. 11 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України N 3 від 13.12.2010 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що відповідачем у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (стаття 181 Кодексу адміністративного судочинства України). Такими органами державної виконавчої служби є: 1. Державна виконавча служба України, до складу якої входить відділ примусового виконання рішень. 2. Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень. 3. Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом, що передбачено ч. 1. ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року N 1404-VIII.

В даному випадку ОСОБА_1, в позові відповідачем зазначив ОСОБА_2 міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій, що не суперечить положенням діючого законодавства.

З аналізу позовних вимог позивача ОСОБА_1 вбачається, що ним з самого початку подачі позову оскаржується повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 14.02.2017 року.

Також, згідно змісту адміністративного позову, вбачається, що повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 14.02.2017 року ОСОБА_1 отримав 27 лютого 2017 року, що підтверджено копією поштового конверту. З даним адміністративним позовом він звернуся до суду 07 березня 2017 року.

Це підтверджує те, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду у визначений законом (ст. 181 КАС України) строк та не пропустив десятиденний термін звернення до суду.

Щодо обґрунтованості та підстав заявлених вимог щодо визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.02.2017 року, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На сьогодні Кодекс адміністративного судочинства України передбачає дві процесуальні форми контролю адміністративного суду за виконанням рішень в адміністративних справах - це зобов'язання судом суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (стаття 267 КАС України) та шляхом вирішення і розгляду справ з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби (стаття 181 КАС України).

При розгляді справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР), міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Відповідно до положень ч 1, 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів /посадових осіб/, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено спеціальним законом - Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до повідомлення головного державного виконавця Токмацького міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 14.02.2017 року, вбачається, що постанова Токмацького районного суду Запорізької області від 02 березня 2006 року у справі № 2-а- 547 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 суми заборгованості одноразової щорічної грошової допомоги у розмірі 1410 грн. за 2005 рік повернута стягувачу без прийняття до виконання, у звязку з тим, що виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Право вибору пред'явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Згідно ч. 1, 3 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 02 березня 2006 року у справі № 2-а- 547 позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на його користь суму заборгованості одноразової щорічної грошової допомоги учасникам війни у розмірі 1410 грн за 2005 рік.

13.03.2006 року зазначена постанова суду набрала законної сили. Відповідно до ухвали Токмацького районного суду від 11.02.2014 року у справі № 328/352/14-а внесено виправлення у назві боржника, назву боржника зазначено як Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради.

Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради знаходиться в м. Токмаку Запорізької області.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Згідно ч. 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З урахуванням зазначених обставин, у державного виконавця не було правових підстав до повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, у звязку з тим, що виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Адміністративні суди згідно частини третьої статті 2 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень наділені правом перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 162 КАС України. Відповідно до пункту 2 частини другої цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

Права державного виконавця, в тому числі при відкритті виконавчого провадження, чи відмови у відкритті врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». При цьому суб'єкт владних повноважень врахує ряд факторів необхідних для прийняття відповідного рішення, тому суд може лише зобов'язати відповідача вчинити певні дії по прийняттю виконавчого листа до виконання та винесення рішення відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач заперечує проти позову з тієї підстави, що дане виконавче провадження не підвідомче йому відповідно до п.4 розділу І Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5.

Суд зазначає, що зазначена відповідачем інструкція є підзаконним нормативно-правовим актом і не може суперечити Закону України «Про виконавче провадження». Підвідомчість виконавчих проваджень встановлена ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», а саме примусове виконання рішень органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями. Іншої підвідомчості закон не містить.

Підзаконні нормативно-правові акти мають меншу юридичну силу ніж закони. У випадку виявлення суперечностей між нормами підзаконних нормативно-правових актів і законів, вони завжди вирішуються на користь останніх. В даному випадку підзаконні акти займають другорядне місце після законів.

Відповідно до положень ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Посилання державного виконавця на п. 4 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 від 02 квітня 2012 року, як на підставу для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, суперечить ст. 6 зазначеної вище Конвенції.

Суд зазначає, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 лише в частині оскарження повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та скасувати його як незаконного.

При цьому, не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині встановлення порушення відповідачем ч. 5-6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.ст. 3, 8, 19, 124 Конституції України з наступних підстав.

Частиною першою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу частини четвертої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно з частиною четвертою ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Позивачем, зокрема, заявлені вимоги про встановлення порушення процедур, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та Конституції України, які не передбачені ст. 105 КАС України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, процесуальним законом визначені повноваження суду адміністративної юрисдикції при розгляді справ з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, зокрема, можливість суду прийняти постанову за результатами розгляду справи, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, через визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд повинен дати відповідь на такі два основні питання: чи діяв суб'єкт владних повноважень згідно із вимогами правових норм та чи не порушено цими діями прав позивача. Встановивши факт порушення, тобто визнавши оскаржений адміністративний акт протиправним, суд у своєму рішенні повинен визначити правові наслідки цього порушення, тобто скасувати акт індивідуальної дії.

Тому після констатації протиправності адміністративного акту суд повинен обрати лише одне із названих у ст.162 КАС України рішень (способів захисту).

Висновок про протиправність рішення суб'єкта владних повноважень віднесено процесуальним законом до переліку способів захисту і таким чином факт протиправності рішення, і як наслідок, його скасування, є змістом постанови суду (що відображається у її резолютивній частині).

У процесуальному законодавстві, що регулює порядок розгляду адміністративних справ, відсутні будь-які повноваження суду щодо встановлення у резолютивній частині постанови факту порушення відповідачем норм діючого законодавства, зазначені факти встановлюються судом у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, у висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема передбачає, що судове рішення повинно бути таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що факт порушення прав позивача в даному випадку може бути визнаний шляхом визнання протиправним оскаржуваного повідомлення та його скасування.

Суд вважає, що застосування вищевказаного способу захисту є виваженим і доцільним для відновлення порушеного права позивача, а в задоволені інших позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.18, 69, 71, 181, 158 - 160, 162, 167 КАС України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про оскарження повідомлення про повернення документів та визнання дій протиправним, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення головного державного виконавця Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 14.02.2017 року про повернення виконавчого документу про примусове виконання постанови Токмацького районного суду Запорізької області від 02 березня 2006 року у справі № 2-а- 547 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 суми заборгованості одноразової щорічної грошової допомоги учасникам війни у розмірі 1410 грн. за 2005 рік, стягувачу без прийняття до виконання.

Зобов'язати державного виконавця Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» вирішити питання про прийняття рішення щодо відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого документу про примусове виконання постанови Токмацького районного суду Запорізької області від 02 березня 2006 року у справі № 2-а- 547 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 суми заборгованості одноразової щорічної грошової допомоги учасникам війни у розмірі 1410 грн. за 2005 рік.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Токмацький районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: