Справа № 825/883/17
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 червня 2017 року Чернігів Справа № 825/883/17

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Д'яков В.І., розглянувши в приміщенні суду в м. Чернігові матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

01.06.2017 до Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просить суд зобов'язати відповідача оформити всі необхідні документи, подання про призначення пенсії і разом з його заявою від 15.05.2015 про призначення пенсії направити їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (14005, м. Чернігів, вул. П'ятницька, 83а).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Перевіривши матеріали позовної заяви та надавши оцінку іншим доказам, що стосуються строку звернення до суду та наявності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд приходить до наступного висновку.

Стаття 99 Кодексу адміністративного судочинства України поділяє строки звернення з адміністративним позовом на загальні та спеціальні. Загальний строк встановлено частиною другою статті 99, відповідно до якої для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників процесу та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законом певних процесуальних дій.

Таким чином, правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватись лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків необхідне для досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Суд звертає увагу, що не вирішення питання про можливість застосування строків звернення до суду може свідчити про порушення права на справедливий суд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті статті 6 Конвенції є справа «Gradescolo S.R.L. проти Молдови». У цій справі Європейський суд з прав людини послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули Конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов'язком для країн, які підписали Конвенцію.

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язано з реалізацією права на справедливий суд.

Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Як вбачається з позовної заяви, предметом спору в даній справі є зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме: оформити позивачу всі необхідні документи, подання про призначення пенсії і разом з його заявою від 15.05.2015 про призначення пенсії направити їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Таким чином, у даному спорі встановлюється загальний, шестимісячний строк звернення до суду.

Отже, вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у цій справі необхідно виходити з того, коли саме позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, 15.05.2015 ОСОБА_1 звернувся до ДФС України із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років. Листом від 03.06.2015 №5118/ч/99-99-04-04-02-14 ДФС України повідомило про відсутність у позивача права на пенсію за вислугу років.

Таким чином, ОСОБА_1 було відомо про порушення його прав та інтересів ще у червні 2015 року. Натомість, адміністративний позов подано позивачем лише 01.06.2017 (згідно відмітки канцелярії суду), тобто поза межами, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, шестимісячного строку звернення до суду.

При цьому, ОСОБА_1 у своєму позові посилається на постанову Верховного Суду України від 24.11.2015 по справі № 21-3538а15, вважаючи, що спірні правовідносини, які виникли між ним та ДФС України є триваючими, а тому на них не поширюються встановлені Кодексом адміністративного судочинства України строки.

Однак, суд не погоджується з вказаною позицією позивача, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту вказаної постанови, Верховний Суд України зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи наведене та те, що ОСОБА_1 про порушення своїх суб'єктивних прав, свобод та інтересів було відомо ще у червні 2015 року, однак позивач знаючи про це, звернувся до суду лише 01.06.2017, суд вважає, що в даному випадку вищевказана постанова Верховного Суду України також підтверджує висновок суду про пропущення позивачем строків звернення до суду.

Відтак, судом не встановлено переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав. Доказів поважності причин тривалого пропуску строку звернення до суду позивач не надав. Також, зважаючи на обізнаність ОСОБА_1 про порушення своїх прав, останній не був позбавлений можливості подати обґрунтований позов до суду в межах строків, встановлених чинним законодавством України.

Пропуск позивачем строку, визначеного частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду за захистом прав є очевидним.

Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Беручи до уваги вищевикладене та відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд приходить до висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Крім того, суд звертає увагу, що особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, тобто подання обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до суду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 99, 100, 107, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про зобов'язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без розгляду разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду у порядок і строк, передбачений статтями 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Д'яков