Справа № 461/3359/17
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/3359/17
У Х В А Л А

24 травня 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді: Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря: Кахнич С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Первинної профспілкової організації працівників Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова Профспілки працівників охорони здоровя України про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Галицького районного суду м.Львова перебуває справа за адміністративним позовом Первинної профспілкової організації працівників Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова Профспілки працівників охорони здоровя України до Львівської міської ради, треті особи: Комунальна 3-а стоматологічна поліклініка м.Львова, Управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, голова комісії з припинення шляхом перетворення Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова директор департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_1 про скасування ухвал.

В порядку визначеному для забезпечення позову позивач просить зупинити дію ухвали Львівської міської ради №1481 від 09.02.2017 року «Про припинення Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова шляхом перетворення у Комунальне некомерційне підприємство «Стоматологічна поліклініка №3» та №1615 від 02.03.2017 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 09.02.2017 року №1481 «Про припинення Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова шляхом перетворення у Комунальне некомерційне підприємство «Стоматологічна поліклініка №3», а також заборонити Львівській міській раді, Управлінню охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, голові комісії з припинення шляхом перетворення Комунальної 5-ої стоматологічної поліклініки м.Львова директору департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_1 вчиняти дії на виконання зазначених ухвал Львівської міської ради.

В ході розгляду клопотання представники позивача, кожен окремо, підтримали клопотання, з мотивів наведених у ньому.

Представники відповідача клопотання заперечили, з мотивів наведених у письмових запереченнях. Просять відмовити в задоволенні клопотання, вважають його необґрунтованим.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявились, хоч про час та місце розгляду повідомлялись належним чином. Однак, їх неявка не є перешкодою для розгляду клопотання про забезпечення позову.

Дослідивши подану заяву та матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.117 КАС України, суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Згідно ч.ч.3,4 ст.117 КАС України, подання адміністративного позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, але суд у порядку забезпечення адміністративного позову може відповідною ухвалою зупинити дію рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються.

Аналіз положень наведеної статті дає підстави вважати, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співрозмірними заявленим позовним вимогам, мають бути безпосередньо повязаними з предметом спору, необхідними та достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

В клопотанні про забезпечення позову, а також в усних поясненнях даних в судовому засіданні сторона позивача, покликається на те, що не вжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення трудових прав працівників поліклініки, що має ознаки трудового спору. Натомість в даній адміністративній справі предмет позову стосується законності винесення оскаржуваних ухвал, а тому доводи позивача на порушення трудових прав працівників поліклініки не доводять необхідності задоволення заяви про забезпечення позову. Крім того, в ході розгляду клопотання встановлено, що визначені оскаржуваними ухвалами заходи визначають перетворення з визначенням правонаступника. Таким чином, посилання позивача на неможливість без вжиття заходів забезпечення позову, реалізувати, відновити чи забезпечити вищеназвані права не підтверджені належними доводами, мотивами та доказами.

Положення ст.19 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», говорять про те, що профспілки, їх об'єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об'єднаннями громадян.Таким чином, з аналізу вищенаведеного положення Закону, аргументи наведені стороною позивача стосовно необхідності застосування заходів забезпечення позову, про які просить позивач, частково виходять за межі предмету позову та позовних вимог, що є неприпустимим з точки зору Закону.

Доводи позивача на те, що при реалізації оскаржуваних ухвал, для працівників поліклініки буде створено умови, за яких вони будуть зобовязані предявити пацієнту незаконну вимогу про оплату наданої медичної стоматологічної допомоги не відповідають закріпленим в Кримінальному кодексі положенням. З диспозиції статті 184 КК України видно, що кримінальна відповідальність настає за незаконну вимогу оплати за надання медичної допомоги в державних чи комунальних закладах охорони здоров'я. Незаконною слід визнавати вимогу оплати за надання медичної допомоги, яка має місце у випадку, коли така оплата: а) не передбачена в Україні загалом, у даному закладі охорони здоров'я чи для даної категорії осіб зокрема; б) вимагається у розмірах, що перевищують офіційно встановлені; в) вимагається у не передбаченій нормативно-правовими актами формі. Склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 184, має місце у разі незаконної вимоги оплати за надання медичної допомоги як громадянам України, так і іноземним громадянам, а також особам без громадянства, коли така допомога їм має надаватися безоплатно, згідно з законами України та міжнародними угодами.

Відповідно до ст.7, 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоровя», держава згідно з Конституцією України гарантує всім громадянам реалізацію їх прав у сфері охорони здоров'я шляхом, зокрема надання всім громадянам гарантованого рівня медичної допомоги у обсязі, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Також, закріплено право кожного на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров'я медичної допомоги, до якої належать:

- екстрена медична допомога;

- первинна медична допомога;

- вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

- третинна (високоспеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

- паліативна допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Держава гарантує безоплатне надання медичної допомоги у державних та комунальних закладах охорони здоров'я також за епідемічними показаннями та безоплатне проведення медико-соціальної експертизи.

Програма подання громадянам гарантованої державою безоплатної медичної допомоги, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. №955, державними та комунальними закладами охорони здоров'я встановлює, що подається безоплатна медична допомога таких видів:

- швидка та невідкладна - на догоспітальному етапі станціями (відділеннями) швидкої медичної допомоги, пунктами невідкладної медичної допомоги у стані, що загрожує життю людини;

- амбулаторно-поліклінічна;

- стаціонарна - у разі гострого захворювання та в невідкладних випадках, коли потрібне інтенсивне лікування, цілодобовий медичний нагляд та госпіталізація, в тому числі за епідемічними показаннями, дітям, вагітним та породіллям, хворим за направленнями медико-соціальних експертних комісій, лікарсько-консультативних комісій;

- невідкладна стоматологічна допомога (у повному обсязі - дітям, інвалідам, пенсіонерам, студентам, вагітним, жінкам, які мають дітей до 3 років);

- долікарська медична допомога сільським жителям;

- санаторно-курортна допомога інвалідам і хворим у спеціалізованих та дитячих санаторіях;

- утримання дітей у будинках дитини;

- медико-соціальна експертиза втрати працездатності.

Безоплатна медична допомога перелічених видів подається дозволеними до застосування в Україні методами діагностики та лікування (відповідні протоколи, стандарти), включаючи лікарські засоби, кров та її компоненти і препарати, апаратуру, лабораторні та інші дослідження з використанням наявної матеріально-технічної бази. Держава гарантує подання медичної допомоги, передбаченої державними цільовими програмами.

Таким чином, сам по собі факт прийняття оскаржуваних ухвал не доводить створення умов, за яких працівники поліклініки будуть зобовязані предявити пацієнту незаконну вимогу про оплату наданої медичної стоматологічної допомоги, оскільки така вимога буде кримінально караним діянням лише у випадку, якщо питання оплати такої не буде передбачено у відповідних нормативно-правових актах.

Суд враховує також і те, що Міська програма фінансування стоматологічної допомоги окремим категоріям населення м.Львова 2017-2018 року носить цільовий характер на її впровадження витрачені кошти міського бюджету м.Львова, тобто місцевої громади, а тому зупинення дії ухвали призведе в свою чергу до фінансових втрат коштів територіальної громади м.Львова.

За переконанням суду, під час вирішення цього клопотання необхідно враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки ухвали Львівської міської ради, дії яких позивач просить зупинити стосуються прав та інтересів інших осіб, які не є учасниками даної справи. Зупинення дії оскаржуваних ухвал може призвести до порушення прав вказаних осіб, зокрема зупинення програми фінансування стоматологічної допомоги окремим категоріям населення може негативно вплинути на інтереси громадян, які потребують такої допомоги.

Суд враховує, що представниками позивача не доведено очевидного факту погіршення фінансування витрат на безоплатну стоматологічну допомогу, оскільки поданий в судовому засіданні лист в.о. начальника управління охорони здоровя ДГП ЛМР від 23.05.2017 року ставить під сумнів доводи позивача в цій частині.

Стороною позивача не доведено допустимими засобами доказування реальної загрози того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення конституційних прав пацієнта, а доводи по суті ґрунтуються лише на факті винесення відповідачем оскаржуваної ухвали та припущеннях, що її реалізація може порушити такі права. Тобто, немає достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до очевидного порушення прав та інтересів позивача, а також захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

При цьому, позивач, оскаржуючи рішення відповідача, просить заборонити вчиняти певні дії на його виконання, що в свою чергу чітко вказує на невідповідність предмету позову способу забезпечення, про який клопоче позивач, а посилання представників позивача на Рекомендації NR (89) 8 є необґрунтованим з огляду на вищенаведені у цій ухвалі доводи.

Стосовно інших доводів позивача, то суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський Суд з прав людини у рішенні «Серявін та інші проти України» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За таких обставин, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання про забезпечення позову, так як вважає доводи такого недостатніми та не доведеними належними засобами доказування, а його задоволення може призвести до необґрунтованого втручання у діяльність субєкта господарської діяльності, відтак в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 117-118 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні клопотання.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом 5-ти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Стрельбицький В.В.