Справа № 810/3382/16
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/3382/16

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2017 року № 810/3382/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Панченко Н.Д, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державної фіскальної служби України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась Державна фіскальна служба України з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 04.10.2016 ВП № 51721978.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не мав правових підстав для стягнення з ДФС України виконавчого збору, оскільки постанову Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі 810/407/16, з примусового виконання якої було відкрито виконавче провадження № 51721978, було виконано ДФС України самостійно, про що відразу було повідомлено орган державної виконавчої служби.

Відповідач позов не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що виконавчий збір стягується у разі невиконання рішення суду у семиденний строк з моменту відкриття виконавчого провадження, незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Оскільки постанову Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі 810/407/16 позивач у строки, встановлені постановою про відкриття виконавчого провадження від 22.07.2016, не виконав, відповідач вважає, що мав правові підстави для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити.

Враховуючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд ухвалив здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі 810/407/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2016 задоволений адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» до Державної фіскальної служби України про зобов'язання вчинити певні дії.

Зобов’язано Державну фіскальну службу України збільшити у системі електронного адміністрування податку на додану вартість суму, на яку Товариство з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» має право реєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму 154647505,00 грн. від’ємного значення податку на додану вартість, невідшкодованого станом на 01.07.2015, задекларованого Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» у рядках 24 та 31 податкової декларації з податку на додану вартість за червень 2015 року.

08 липня 2016 року у справі №810/407/16 виданий виконавчий лист.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 22.07.2016 відкрито виконавче провадження №51721978 про примусове виконання виконавчого листа, виданого у справі №810/407/16, та зобов’язано боржника добровільно виконати рішення суду у строк до 29.07.2016 (а.с. 7-8).

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №51721978, постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.07.2016 було направлено боржникові листом від 22.07.2016 №603/20.1/10.

29 вересня 2016 року відповідачем до боржника направлено вимогу №603/20.1/10 про необхідність виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі 810/407/16.

Одночасно з цим, постановою від 29.09.2016 ВП №51721978 за невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця без поважних причин на ДФС накладено штраф у розмірі 1020,00 грн.

04 жовтня 2016 року у зв’язку з невиконанням боржником постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі 810/407/16 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 2040,00 грн.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 26.10.2016 №51721978 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №810/407/16 від 08.07.2016 закінчено у зв’язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Цією ж постановою вирішено направити на виконання до органів державної казначейської служби постанову про стягнення з Державної фіскальної служби України виконавчого збору згідно з постановою від 04.10.2016 №51721978.

Вважаючи, що відповідач не мав правових підстав стягувати виконавчий збір у рамках виконавчого провадження №51721978, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку оскаржуваній постанові, суд виходить з наступного.

Правовідносини щодо умов і порядку виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку, станом на момент виникнення спірних правовідносин, регулював Закон України «Про виконавче провадження» №606-ХІV-ХІV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606-ХІV).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №606-ХІV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі – рішення).

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 606-ХІV, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що відповідно до вказаного закону, підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Згідно з частиною 1 статті 25 Закону № 606-ХІV, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

За приписами частини 2 статті 25 Закону № 606-ХІV, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень частини першої статті 27 Закону №606-ХІV, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

При цьому, статтею 32 Закону №606-ХІV передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону № 606-ХІV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов’язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується у розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи.

Таким чином, підставою з якою закон пов’язує можливість стягнення виконавчого збору є сукупність таких умов: (1) невиконання у добровільному порядку боржником рішення суду у семиденний строк з дня відкриття виконавчого провадження (2) та вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання виконавчого документа.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 28.01.2015 №3-217гс14 та від 06.07.2015 №6-785цс15, у яких зазначено, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов’язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З’ясовуючи момент виконання боржником постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі 810/407/16, судом встановлено наступне.

Як вбачається з резолютивної частини постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі 810/407/16, зобов’язуючи Державну фіскальну службу України вчинити дії щодо збільшення суми, на яку відповідний платник податку має право зареєструвати податкові накладні в ЄРПН, суд також зобов’язав Державну фіскальну службу України у 10-ти денний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про його виконання.

Суд зазначає, що звіт Державної фіскальної служби України про виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі №810/407/16 було прийнято 17.08.2016, про що Київським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу від 17.08.2016 №810/407/16.

Як вбачається зі змісту вказаної ухвали, фактично постанову Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі №810/407/16 було виконано 05.08.2016, на підтвердження чого позивачем у справі №810/407/16 було надано копію витягу з системи електронного адміністрування ПДВ.

Беручи до уваги, що боржник зобов’язаний самостійно виконати рішення суду у семиденний строк з дня відкриття виконавчого провадження (у даному випадку – 22.07.2016), строк для добровільного виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі №810/407/16 сплинув 29.07.2016.

Таким чином матеріалами справи підтверджується, що у строки, вказані у частині 2 статті 25 Закону № 606-ХІV, Державна фіскальна служба рішення суду у справі №810/407/16 не виконала.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на продовження Київським окружним адміністративним судом строків для подачі до суду звіту про виконання судового рішення як на обставину, що зупиняє або перериває визначені у частині 2 статті 25 Закону № 606-ХІV строки для самостійного виконання рішення суду.

Слід зазначити, що відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції»).

Зобов’язання судом суб’єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду є заходом, направленим на ефективне поновлення порушених прав та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, інститути судового контролю та примусового виконання рішення, попри спільну мету, не є тотожними. Вжиття судом заходів судового контролю не виключає можливості звернення відповідного судового рішення до примусового виконання.

Водночас правовідносини, пов’язані з примусовим виконанням рішення суду, регулюються виключно Законом України «Про виконавче провадження», яким не передбачено продовження строку для самостійного виконання рішення суду у випадку встановлення судом нового строку для подачі звіту про виконання судового рішення.

З’ясовуючи зміст та обсяг вчинених державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання виконавчого документа у рамках виконавчого провадження №51721978, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №51721978, у порядку примусового виконання рішення суду державним виконавцем на адресу Державної фіскальної служби України було направлено вимогу, якою від позивача (боржника у даному виконавчому провадженні) вимагалось негайно виконати відповідне судове рішення, повідомивши про це відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Доказів вжиття інших заходів примусового виконання відповідного рішення матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що направлення вимог не належить до визначених статтею 32 Закону №606-ХІV заходів примусового виконання рішень. Одночасно з цим, суд зазначає, що наведений у вказаній статті перелік не є вичерпним та передбачає можливість вчинення інших заходів зміст та обсяг яких може бути прямо встановлений у відповідному рішенні суду чи випливати з характеру обов’язку боржника тощо.

У цьому контексті суд зазначає, що відповідно до статті 5 Закону №606-ХІV, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

При цьому, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (пункт 16 частини третьої статті 11 Закону №606-ХІV).

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що адресування державним виконавцем відповідних вимог є одним із засобів примусового виконання виконавчого документа.

У статті 11 Закону №606-ХІV визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У даному випадку, виконання боржником постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі №810/407/16 не було наслідком вжитих відповідачем заходів примусового виконання рішень з огляду на їх формальність та несвоєчасність.

Суд також враховує ту обставину, що факт повного виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі №810/407/16 до вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення підтверджується постановою від 26.10.2016, прийнятою заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за результатами перевірки законності виконавчого провадження №51721978.

Зокрема, у вказаній постанові встановлено, що постанову від 29.09.2016 про накладення штрафу у розмірі 1020,00 грн. за невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця було прийнято передчасно, оскільки на дату її прийняття постанова Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 у справі №810/407/16 була виконана.

З урахування зазначених висновків, постановою про перевірку законності виконавчого провадження від 26.10.2016 скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.09.2016 про накладення на Державну фіскальну службу України штрафу у розмірі 1020,00 грн.

За викладених обставин суд дійшов висновку, що відповідач не мав правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому провадженні №51721978.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб’єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 128,159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 04.10.2016 ВП №51721978.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.05.2017.