Справа № 802/548/17-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 травня 2017 р. Справа № 802/548/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого: Дончика Віталія Володимировича,

суддів: Альчука Максима Петровича,

ОСОБА_1,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь І.О.,

позивача: ОСОБА_2,

представників відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Вінницького міського суду Вінницької області, Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Вінницького міського суду Вінницької області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що з 29.03.1993 року працював на посадах суддів, голови суду в районних судах м. Вінниці, а з 16.10.2012 року суддею Вінницького міського суду Вінницькій області.

Наказом голови Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2016 року № 608-к, на підставі постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VIII "Про звільнення суддів", позивача виведено зі складу суддів Вінницького міського суду Вінницької області, у зв`язку з поданням заяви про відставку. Проте, вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, йому виплачена не була, наказ голови Вінницького міського суду Вінницької області про виплату вихідної допомоги не видавався.

11.10.2016 року позивач звернувся до ДСА України та ТУ ДСА у Вінницькій області із заявою, в якій просив виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом у відставку, в розмірі місячного заробітку за основною посадою за 35 кожних повних років роботи на посаді судді. Проте, листом від 20.10.2016 року ДСА України у виплаті такої допомоги позивачу відмовила, посилаючись на те, що проведення виплати вихідної допомоги неможливе, оскільки його заява про відставку, подана до Вищої ради юстиції, та постанова Верховної Ради України від 22.09.2016 року про її прийняття мали місце після виключення ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" із зазначеного закону, відповідно до Закону України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27.03.2014 року № 1166-VII.

Позивач не погоджується з такими діями ДСА України та зазначає, що право на відставку він отримав ще у 2003 році, тобто задовго до подання заяви про відставку, а факт її подання є лише доказом реалізації такого права, в звязку з чим ОСОБА_2 звернувся з даним адміністративним позовом до суду у якому просить:

- визнати за ним право на отримання вихідної грошової допомоги;

- визначити розмір вихідної грошової допомоги, на яку він набув право;

- визнати протиправною відмову Державної судової адміністрації України у виплаті йому вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку;

- зобов`язати голову Вінницького міського суду Вінницької області видати наказ про виплату йому вихідної грошової допомоги;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та здійснити виплату йому вихідної грошової допомоги у зв`язку з відставкою.

Ухвалою суду від 06.04.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області.

В подальшому, протокольною ухвалою суду із занесення до журналу судового засідання, змінено процесуальний статус Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області з третьої особи на другого відповідача.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та посилаючись на обставини, викладенні у позовній заяві, та пояснення, наданні під час судового розгляду справи, просив позов задовольнити.

Представник відповідача 1 (Державної судової адміністрації України) в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Разом з тим, свою позицію щодо адміністративного позову представник відповідач виклав в поданих через канцелярію суду (Вхід. № 9107 від 18.04.2016 року) письмових запереченнях, в яких він зазначає, зокрема, що будь-які виплати здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи. Проте, до Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області не надходив наказ голови суду щодо виплати позивачеві вихідної допомоги. За таких обставин територіальне управління було не в праві здійснювати виплату вихідної допомоги позивачеві. А тому, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача 2 (Вінницького міського суду Вінницькій області) в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні адміністративного позову з підстав викладених у свої письмових запереченнях (Вхід. № 9225 від 19.04.2017 року) в яких, зокрема, зазначено, що на момент звільнення позивача з посади судді чинне законодавство України не передбачало права судді на одержання вихідної допомоги при звільненні у відставку. Окрім того, зазначила, що після ознайомлення з наказом Голови Вінницького міського суду Вінницької області про відрахування зі штату цього суду, жодних заяв позивача про виплату йому вихідної допомоги до суду не надходило.

Представник відповідача 3 (Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області) в судовому засіданні підтримав правову позицію викладену в за печеннях представників відповідачів 1, 2 та просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, керуючись ч. 4 ст. 122 та ч. 4 ст. 128 КАС України, вирішив здійснити розгляд справи за відсутності представника Державної судової адміністрації України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача 2, 3, ознайомившись із наявними в матеріалах справи письмовими запереченнями, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про часткове задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 23.08.2016 року ОСОБА_2, будучи суддею Вінницького міського суду Вінницької області, звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про відставку.

22.09.2016 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 1600-VIII "Про звільнення суддів", відповідно до якої ОСОБА_2 звільнено з посади Вінницького міського суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2016 року № 608-к, відповідно до Постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VIII "Про звільнення суддів", ОСОБА_2 відраховано зі штату Вінницького міського суду Вінницької області -30.09.2016 року, як такого, що звільнений у відставку.

11.10.2016 року позивач звернувся до Державної судової адміністрації України із заявою, у якій просив виплатити йому передбачену частиною 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів", а в подальшому статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вихідну неоподатковану допомогу в зв`язку з відставкою. При цьому, позивач зазначив, що останній день його роботи припав на 30.09.2016 року, тобто під час дії статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року, яка передбачала виплату вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Листом від 20.10.2016 року № 01278-16-1372/16, Державна судова адміністрація України повідомила позивача, що частина перша статті 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена із зазначеного Закону згідно із Законом України від 27.03.2014 року № 1166-VII Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні. Та зазначила, що оскільки заява позивача надійшла до Вищої ради юстиції та Постанова Верховної Ради України про відставку прийнята після набрання чинності вказаними змінами до Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", правові підстави для нарахування та виплати йому вихідної допомоги відсутні.

Незгода позивача з відмовою ДСА України у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з виходом у відставку зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та заявленим позовним вимогам, суд керується таким.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI, питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Згідно з ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ, судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

ОСОБА_5 України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ.

При цьому положеннями частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції до 01.04.2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виключено з нього статтю 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, а саме з 2003 року, а тому й відповідне право на отримання вихідної допомоги він набув ще до втрати чинності Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ. А факт подання заяви про відставку 23.08.2016 року є лише доказом реалізації зазначених прав позивача.

Проте наведені доводи позивача колегія суддів оцінює критично.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, тобто станом на 22.09.2016 року.

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином, зважаючи на те, що як на дату подання ОСОБА_2 заяви про відставку (23.08.2016 року), так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його з посади судді (22.09.2016 року) був чинним ОСОБА_5 України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд доходить до висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15), від 04.10.2016 року (К/800/17188/16, К/800/17202/16, К/800/17180/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16).

В свою чергу, 30.09.2016 року набув чинності ОСОБА_5 України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII, частина перша статті 143 якого визначає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Як попередньо встановлено судом, наказом голови Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2016 року № 608-к ОСОБА_2, як такого, що звільнений у відставку відраховано зі штату Вінницького міського суду Вінницької області - 30.09.2016 року.

Тобто на момент прийняття вказаного наказу діяла норма ч. 1 ст. 143 ОСОБА_5 України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII, що передбачала виплату вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою судді, який вийшов у відставку.

З матеріалів справи слідує, що після ознайомлення з проектом Постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів", за який проголосовано 22.09.2016 року, головою Вінницького міського суду Вінницької області 23.09.2016 року видано наказ № 597-к про припинення з 23.09.2016 року нарахування відповідних доплат до посадового окладу за вислугу років судді Вінницького міського суду Вінницької області Олійнику Олександру Миколайовичу.

В той же час, наказ про відрахування ОСОБА_2 зі штату Вінницького міського суду Вінницької області, як такого, що звільнений у відставку, видано лише 30.09.2016 року.

Тобто, станом на 30.09.2016 року позивач перебував на посаді судді Вінницького міського суду Вінницької області.

А тому, колегія суддів вважає, що на ОСОБА_2 поширюється дія норми ч. 1 ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, вищого спеціалізованого суду, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Статтею 149 цього ж Закону передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України..

Тобто, будь-яка виплата, у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюється відповідно до наказу голови суду.

А тому, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині позовних вимог про зобов`язання Голови Вінницького міського суду Вінницької області видати наказ про виплату позивачу вихідної допомоги шляхом зобов'язання видати наказ про виплату ОСОБА_2 вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Окрім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що вимоги позивача про нарахування та виплату вихідної допомоги звернуті до Державної судової адміністрації України.

В п. 2 ч. 3 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх судів, окрім Верховного Суду, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України здійснює Державна судова адміністрація.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

А тому, оскільки позивач працював суддею у Вінницькому міському судді Вінницької області, саме на Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області покладено обов`язок нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу в зв`язку з відставкою.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині шляхом зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Що стосується позовної вимоги в частині визначення розміру вихідної грошової допомоги , на яку набув права позивач, то, на думку суду, вона задоволенню не підлягає, оскільки такий розмір закріплено на законодавчому рівні та додатковому окресленню даним судовим рішенням не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З обставин адміністративної справи, встановлених судом, вбачається, що відповідачами повністю не доведено правомірності своїх дій, відтак частково позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Голову Вінницького міського суду Вінницької області видати наказ про виплату ОСОБА_2 вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий: ОСОБА_6

Судді: ОСОБА_7

ОСОБА_1