Справа № 826/18307/16
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Ключковича В.Ю.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

представників третьої особи (ОСОБА_4.) ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_7 до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до суду з позовом до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4 про визнання неправомірною бездіяльності щодо незабезпечення переважного права позивача перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_8 , а саме: ? квартири АДРЕСА_2 визнання протиправними дій щодо передачі майна боржника ОСОБА_8, а саме: ? квартири АДРЕСА_3 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів за відсутності виділу в натурі частки зі спільного майна співвласників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а саме: квартири АДРЕСА_2 зобов'язання вчинити дії щодо поновлення порушених прав позивача шляхом скасування постанов про передачу ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу ? частини квартири АДРЕСА_2 скасування акту та інших документів складених за фактом такої передачі в частині набуття права власності на вказане майно.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо незабезпечення переважного права ОСОБА_7 перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_8, а саме: ? квартири АДРЕСА_3. Визнано протиправними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо передачі майна боржника ОСОБА_8 , а саме: ? квартири АДРЕСА_3 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів за відсутності виділу в натурі частки зі спільного майна співвласників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а саме: квартири АДРЕСА_3. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі третя особа - ОСОБА_4, просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні вимог позивача, при цьому вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів своєї скарги апелянт посилається на те, що позивачем було подано позовну заяву поза межами установлених процесуальним законом строків для оскарження дій, бездіяльності чи рішень державного виконавця. Також зазначає, що в силу положень статті 362 Цивільного кодексу України у випадку продажу частки у праві спільної часткової власності з публічних торгів співвласник не має переважного права її придбання. Крім того, апелянт вказує на те, що положеннями статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 379 Цивільного кодексу України передбачено обов'язок державного виконавця на звернення до суду з поданням для визначення частки боржника, якщо він володіє майном спільно з іншими особами, проте оскільки у даному випадку частка боржника вже є визначеною та становить ? для кожного, то відповідачем вимог наведених правових норм порушено не було.

Відповідач у своїх письмових поясненням також вказує на незаконність рішення суду першої інстанції та наявність підстав для його скасування.

Представником позивача подано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника, позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник третьої особи підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Відповідач також підтримав апеляційну скаргу. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2003 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частинах кожний набули право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції відкрито виконавче провадження №35998778 з примусового виконання виконавчого листа №2604/13457/2012, виданого 11.01.2013 Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 боргу.

В подальшому, актом опису й арешту майна від 27.01.2014 накладено арешт на ? квартири АДРЕСА_3.

Постановою від 15.04.2016 призначено експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Як встановлено судом, було складено акти уцінки майна від 13.07.2016 №136/8, від 22.08.2016 №136/8.

Листом від 24.10.2016 стягувачу ОСОБА_4 запропоновано вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна боржника, а саме: ? квартири АДРЕСА_3 за ціною 881 586,5 грн., на що ОСОБА_4 повідомила про згоду з такою пропозицією.

Позивач, посилаючись на те, що державним виконавцем їй, як власнику іншої ? названої квартири, не було забезпечено переваженого права перед іншими особами на купівлю майна боржника - ОСОБА_9, а також на те, що зазначена частка майна боржника при продажу з публічних торгів не була виділена в натурі, чим порушено вимоги чинного законодавства, звернулася до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість таких доводів позивача та наявність у зв'язку з цим правових підстав для задоволення позову.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів враховує, що якщо закон встановлює інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, юрисдикція адміністративних судів на розгляд спорів зазначеної категорії не поширюється.

У межах спору встановлено, що оскаржувані дії та бездіяльність державного виконавця стосуються виконавчого провадження №35998778 з примусового виконання виконавчого листа №2604/13457/2012, виданого 11.01.2013 Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 боргу.

Водночас, за правилами ч. 1 ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Отже, наведеною правовою нормою визначено вичерпний перелік осіб, які наділені правом звертатися у порядку цивільного судочинства зі скаргами на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця щодо виконання рішення, ухваленого в цивільній справі.

Як випливає з матеріалів даної справи, позивач не є стороною у згадуваному виконавчому провадженні №35998778 з примусового виконання виконавчого листа №2604/13457/2012.

За таких обставин та нормативного регулювання, позивач наразі позбавлений можливості звернутися із даним позовом до суду, який видав виконавчий лист, у порядку, передбаченому статтею 383 ЦПК України, тобто, для позивача, у межах спірних правовідносин, не встановлено іншого порядку судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, ніж як у порядку адміністративного судочинства.

Отже даний спір підлягає розгляду адміністративним судом.

Надаючи оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції у частині задоволення вимог позивача про визнання протиправними дій щодо передачі майна боржника ОСОБА_8, а саме: ? квартири АДРЕСА_3 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів за відсутності виділу в натурі частки зі спільного майна співвласників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, судова колегія виходить з такого.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин), реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

За визначенням ч. 1 ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2003 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частинах кожний, тобто по ? частині, набули право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Згідно зі ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 366 Цивільного кодексу України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-76цс13 дійшов висновку про те, що об'єктом реалізації з прилюдних торгів є нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку. Висновки суду про правомірність здійснення продажу з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму цієї будівлі (окремих кімнат, приміщень загального користування: коридорів, душових) без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток з об'єкта нерухомого майна й набуття ними статусу об'єкта цивільних прав не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону.

Вирішуючи спір, суд встановив, що частки позивача та боржника в квартирі АДРЕСА_1 розмежовані (виділені) не були, відповідно, належна боржникові частина не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку, проте, була передана державним виконавцем на реалізацію шляхом проведення електронних торгів, чим порушено вимоги наведених правових норм, в тому числі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», якою унормовано необхідність визначення судом за поданням державного виконавця частки майна боржника, на яке звертається стягнення, якщо боржник володіє таким майном спільно з іншими особами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову у частині визнання протиправними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо передачі майна боржника ОСОБА_8 , а саме: ? квартири АДРЕСА_3 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів за відсутності виділу в натурі частки зі спільного майна співвласників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а саме: квартири АДРЕСА_3.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що у даному випадку частка боржника вже є визначеною та становить ? для кожного - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки, як вже було зазначено вище, об'єктом реалізації з прилюдних торгів є нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав, а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку.

Також судова колегія вважає безпідставними посилання апелянта на порушення позивачем установленого ст. 181 КАС України строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Як встановлено під час розгляду справи, позивач не є учасником виконавчого провадження №35998778 з примусового виконання виконавчого листа №2604/13457/2012 або особою, яка залучається до проведення виконавчих дій.

За таких обставин, для звернення до суду у розглядуваному випадку застосовується строк, визначений загальною нормою, а саме ст. 99 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що перші електронні торги щодо реалізації зазначеного майна були призначені на 04.07.2016.

У позовній заяві позивач вказує на те, що про порушення своїх прав вона дізналася 07.11.2016, після ознайомлення її уповноваженого представника із матеріалами виконавчого провадження.

До суду з даним позовом ОСОБА_7 звернулася 23.11.2016, тобто з дотриманням шестимісячного строку звернення до суду визначеного ст. 99 КАС України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, є помилковими.

Водночас, апеляційний суд у повній мірі погоджується із доводами апелянта про помилковість висновків суду попередньої інстанції щодо задоволення позову у частині визнання протиправною бездіяльності Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо незабезпечення переважного права ОСОБА_7 перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_8.

За правилами частини 1 ст. 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

З огляду на те, що відчуження ? частини спірної квартири здійснювалося у порядку продажу з публічних торгів, у позивача, відповідно до ч. 1 ст. 362 ЦК України було відсутнє переважне право на придбання такої частки, а отже позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Приймаючи рішення про задоволення зазначених вимог позивача, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у цій частині.

У частині відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржене.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

При цьому рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п. 13.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 Про судове рішення в адміністративній справі).

Колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі доводів апелянта.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Оскільки судове рішення щодо задоволення позову у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незабезпечення переважного права ОСОБА_7 перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_8 ухвалене судом першої інстанції з порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у цій частині, то колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова - скасуванню у цій частині.

В решті, рішення суду є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги правильності його висновків не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_7 до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у частині задоволення позову ОСОБА_7 про визнання протиправною бездіяльності Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо незабезпечення переважного права ОСОБА_7 перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_8, а саме: ? квартири АДРЕСА_3 - скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 в цій частині.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в частині зупинення апеляційного провадження протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяВ.Ю. Ключкович

Повний текст постанови виготовлено 26 травня 2017 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.