Справа № 229/954/17
Суддя: Рагозіна С. О.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/229/34/2017
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Рагозіної С.О.,

за участю секретаря судового засідання Пантелєєвої Є.О.,

позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Котової Ю.В.,

Милової Ю.О.,

Олійник С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ясинуватського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання призначити пенсію,

В С Т А Н О В И В:

15 березня позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому вказав, що рішенням №108 від 28 грудня 2016 року відповідач відмовив йому у призначенні пенсії на пільгових умовах, мотивуючи свою відмову відсутністю у позивача пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах. Відповідач відмовився зараховувати до пільгового стажу період навчання в технічному училищі №45 м. Ясинувата Донецької області з 01 вересня 1977 року по 16 липня 1979 року та період проходження служби в лавах Радянської армії з 24 квітня 1980 року по 26 квітня 1982 року. Також, відповідач не зарахував до пільгового стажу періоди роботи позивача в ТОВ «Правда» на посаді газоелектрозварювальника з 23 вересня 1979 року по 23 квітня 1980 року та з 01 травня 1982 року по 21 серпня 1992 року, оскільки позивач не надав уточнюючої довідки. Позивач вважає таке рішення відповідача неправомірним і просить його скасувати, а також зобов'язати відповідача призначити та виплачувати йому пенсію відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 25 вересня 2016 року, зарахувавши до пільгового стажу за Списком №2 вказані періоди, та стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та пояснив, що для отримання уточнюючої довідки він звертався до керівництва ТОВ «Правда», але ані печатки, ані штампів у керівника немає, оскільки підприємство ліквідовано. Після цього він звернувся до архіву м. Ясинувата Донецької області для надання архівних документів. Але архів знаходиться на непідконтрольній владі України території, і довідки підписані незаконними органами влади. Такі довідки відповідач не бере до уваги. Просить задовольнити його позов.

Представники відповідача Котова Ю.В., Милова Ю.О. в судовому засіданні заперечували проти позову. Вказали, що надані позивачем архівні довідки були видані незаконними органами влади на тимчасово окупованій території України, а тому їх не можна брати до уваги. Щодо періоду навчання позивача у технічному училище, то зараз неможливо уточнити, на якому відділенні навчався позивач, а тому ці періоди неможливо зарахувати до пільгового стажу. Також неможливо зарахувати до пільгового стажу службу в лавах Радянської армії, оскільки в трудові книжці відсутній запис про звільнення позивача з роботи перед службою.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 24 вересня 1961 року досяг 55-річного віку і звернувся 19 грудня 2016 року до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком за Списком №2 (а.с. 25).

28 грудня 2016 року Ясинуватське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Донецької області прийняло рішення №108 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 на підставі пункту «б» ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". В рішенні відповідач встановив, що позивач має 34 роки 2 місяці 23 дні загального стажу. Разом з тим, пільгового стажу для призначенні ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах за Списком №2 не вистачає, оскільки записи в трудовій книжці ОСОБА_1 не підтверджують наявність пільгового стажу. Заявником були надані довідки, видані архівною установою, яка знаходиться на території, яка тимчасово непідконтрольна українській владі, які не підлягають реєстрації та виконанню (а.с. 26-30).

Відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до т. 100 Закону № 1788-XII особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах:

а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством;

б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Закон № 1788-XII набув чинності 01 січня 1992 року.

Відповідно до частини 3 ст.56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також:

… в) військова служба та перебування в партизанських загонах і з'єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби;

… д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Під час визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків.

Зокрема, для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 100 Закону застосовуються Списки № 1 і 2 виробництв, цехів, професій і посад, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.56 р. № 1173, а пільговий стаж при цьому зараховується до 1 січня 1992 р.

Якщо пенсія призначається за нормами ст. 13 Закону, застосовуються як названі Списки (за роботу до 1 січня 1992 р.), так і Списки, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.91 р. № 10 (для підтвердження стажу роботи після 1 січня 1992 р.).

У разі призначення пенсій на пільгових умовах за нормами ст. 100 Закону застосовується п. 109 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.72 р. (далі - Положення), за яким періоди служби у складі Збройних Сил СРСР, в органах міліції (тощо) прирівнюються за вибором особи чи до роботи, яка передувала, чи до роботи, яка була одразу після військової служби, а навчання в професійно-технічному закладі зараховується до роботи, яка була після його закінчення.

При цьому навчання, військова служба та робота на виборних посадах ураховується в розмірі, що не перевищує всього наявного стажу роботи, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення.

А під час визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або обіймала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах.

Це передбачене Законом України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, часу проходження строкової військової служби».

Час навчання за спеціальністю в професійно-технічних навчальних закладах зараховується до пільгового стажу за умови, якщо впродовж трьох місяців після закінчення навчання особа працевлаштувалася за набутою (пільговою) професією (ст. 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту»).

У будь-якому разі час навчання в професійно-технічному навчальному закладі і час проходження строкової військової служби, які зараховуються до пільгового стажу, не мають перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах.

Відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 № 1173 «Про затвердження списків виробництв, цехів, професій та посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та в пільгових розмірах», яка була чинною з 1956 по 1991 рік, до списку №2 професій, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах, у розділі «XXXII. Загальні професії» віднесені професії газозварювальник, електрозварювальник.

Суд встановив, що з 01 вересня 1977 року по 16 липня 1979 року ОСОБА_1 пройшов повний курс технічного училища за професією електрогазозварювальник в технічному училищі №45 м. Ясинувата Донецької області (а.с.14).

23 вересня 1979 року ОСОБА_1 прийнятий в члени колгоспу «Правда» Ясинуватського району на посаду газоелектрозварювальника (а.с. 21).

З 24 квітня 1980 року по 26 квітня 1982 року ОСОБА_1 проходив військову службу у лавах Радянської армії.

Оскільки ОСОБА_1 після закінчення технічного училища за професією електрогазозварювальник працевлаштувався за отриманою професію до спливу трьох місяців, а на момент призову на строкову військову службу працював за професією, то періоди навчання з 01 вересня 1977 року по 16 липня 1979 року та проходження військової служби з 24 квітня 1980 року по 26 квітня 1982 року підлягають зарахуванню до пільгового стажу.

Щодо зарахування до пільгового стажу періодів роботи позивача з 01 травня 1982 року по 21 серпня 1992 року у колгоспі «Правда» на посаді газоелектрозварювальника, то суд зазначає наступне.

Відповідач відмовляється визнати пільговий стаж позивача виключно на тій підставі, що позивач не надав уточнюючих довідок підприємства, виданих в установленому законом порядку, а надані позивачем довідки, які були видані архівними установами, які залишилися на тимчасово окупованій території України, відповідач не врахував як такі, що видані незаконно.

Разом із тим, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. Крім того, відповідно до п.20 цього Порядку, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5); у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідно до п.17 указаного Порядку за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

На переконання суду, Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, було прийнято саме з метою створення юридичних механізмів підтвердження трудового стажу працівників з метою належної реалізації ними права на пенсійне забезпечення, у зв'язку з чим Порядком передбачено кілька альтернативних способів підтвердження трудового стажу, які можуть бути застосовані в різних ситуація (на підставі інших, ніж трудова книжка, документів або на підставі показань свідків ). У жодному разі не можна дійти висновку, що метою цього Порядку є створення формальних перешкод для реалізації права особи на отримання пенсії. І хоча вимагаючи деякі документи (наприклад, уточнюючу довідку підприємства), органи Пенсійного фонду України переслідують в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, тим не менше органи Пенсійного фонду України, виконуючи свої повноваження повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно (ч.3 ст.2 КАС України) з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Разом із цим, у цій справі відповідач не застосував жодних з указаних вище правових процедур підтвердження пільгового стажу, передбачених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та не врахував, що доступ до трудових архівів відповідних підприємств є неможливим внаслідок воєнних дій та тимчасової окупації частини території Донецької області.

У даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також пунктами 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та перевірити наявність пільгового стажу на підставі записів у трудовій книжці, показань свідків, даних, наявних у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 він працював колгоспі «Правда» газоелектрозварювальником з 23 вересня 1979 року по 23 квітня 1980 року та з 01 травня 1982 року по 09 березня 1998 року (а.с.21-22).

21 серпня 1992 року набув чинності Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року №442. З цього часу визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах провадиться на підставі результатів атестації відповідних робочих місць за умовами праці. Для підтвердження результатів атестації робочого місця видається наказ по підприємству про результати атестації робочих місць. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

У разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами вперше проведеної атестації до пільгового стажу зараховується весь період роботи до 21 серпня 1992 року, п'ятирічний період роботи на такому підприємстві, що передує даті видавання такого наказу про її результати, та період роботи впродовж наступних п'яти років.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.91 р. № 10 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення», до списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, у розділі «23200000 XXXIII. Загальні професії» віднесені професії: «620 Газосварщики»;

«756 Электрогазосварщики, занятые на резке и ручной сварке, на полуавтоматических машинах, а также на автоматических машинах с применением флюсов, содержащих вредные вещества не ниже 3 класса опасности»;

«905 Электросварщики на автоматических и полуавтоматических машинах, занятые сваркой в среде углекислого газа, на работах с применением флюсов, содержащих вредные вещества не ниже 3 класса опасности, а также на полуавтоматических машинах»;

«906 Электросварщики ручной сварки».

Відповідно до наданих позивачем архівних довідок, 06 червня 1994 року за результатами атестації робочих місць у колгоспі «Правда» підтверджено право осіб, що займають посаду електрогазозварювальника, на пільгове пенсійне забезпечення (а.с.59-60). Вказані архівні документи видані адміністрацією м. Ясинувата Донецької області, яке є тимчасово окупованою територією України.

Оцінюючи вказані вище докази та вирішуючи справу в цілому, суд виходить з того, що відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, згідно з положеннями ч.3 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5)добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, який раніше працював на підприємствах, які залишилися на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких уточнюючих довідок чи інших архівних документів щодо роботи позивача на цих підприємствах (а у випадку надання таких документів вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки неможливо перевірити їх достовірність).

Досліджені в судовому засіданні докази дозволяють прийти до однозначного висновку, що спірні періоди роботи мають бути зараховані як пільгові за Списком №2.

Таким чином, судом встановлено, що позивач має 34 роки 2 місяці 23 дні загального стажу (що також встановлено та не заперечується позивачем у рішенні №108 від 28 грудня 2016 року) та 14 років 9 місяців 9 днів пільгового стажу, що дає йому право на призначення пенсії на пільгових умовах на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1993.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову в зарахуванні пільгового стажу та відмову в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є незаконними, оскільки не відповідають вимогам ст.ст.1, 3, 8, 46 Конституції України, ст.ст.13, 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пунктів 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 14 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у поєднанні зі ст.1 Першого Протоколу до неї, ст.1 Протоколу №12 до указаної Конвенції, пунктів 3, 5, 6, 8 ч.3 ст.2 КАС України. Тому, рішення Ясинуватського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецької області №108 від 28 грудня 2016 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Суд встановив, що з заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 звернувся до Ясинуватського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецької області 19 грудня 2016 року, тобто до спливу трьох місяців з дня досягнення ним пенсійного віку. Таким чином, пенсія повинна бути йому призначена з 25 вересня 2016 року.

Це дає підстави задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі цієї статті з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 94, 105, 160-163 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Ясинуватського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання призначити пенсію задовольнити.

Визнати незаконним рішення Ясинуватського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецької області №108 від 28 грудня 2016 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 та скасувати його.

Зобов'язати Ясинуватське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Донецької області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1993, починаючи з 25 вересня 2016 року, зарахувавши до пільгового стажу за Списком №2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 № 1173 «Про затвердження списків виробництв, цехів, професій та посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та в пільгових розмірах» та Списку №2 Постанови Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення» періоди роботи з 01 вересня 1977 року по 16 липня 1979 року, з 23 вересня 1979 року по 23 квітня 1980 року, з 24 квітня 1980 року по 26 квітня 1982 року, з 01 травня 1982 року по 21 серпня 1992 року.

Стягнути з Ясинуватського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецької області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) грн.. 00 коп.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного адміністративного суду через Дружківський міський суд протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи Донецьким апеляційним адміністративним судом.

Повний текст постанови складений 29 травня 2017 року.

Суддя: С. О. Рагозіна