Справа № 161/14943/16-а
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/6187/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Каралюса В.М., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року у справі № 161/14943/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1.) звернувся з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (далі - Відповідач, Департамент) про визнання бездіяльності протиправною.

На підтвердження позовних вимог покликається на те, що для визначення розміру разової грошової допомоги ветеранам війни у 2016 році слід застосовувати не Постанову Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - Постанова № 141), а Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який має вищу юридичну силу, аніж Постанова № 141. Статтею 12 цього Закону передбачено, що розмір щорічної грошової допомоги до 05 травня повинен становити 5 мінімальних пенсій за віком.

Луцький міськрайонний суд Волинської області постановою від 11.04.2017 року позов задовольнив повністю.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржив Відповідач, який покликаючись на те, що вказана постанова є незаконною та прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що виплата допомоги позивачу проведена у розмірі 920 грн., визначеному Постановою № 141. З 01.01.2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 р. № 79-VШ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (далі - Закон № 79-VШ), яким внесені доповнення до Розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, а саме пунктом 26 встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Звертає також увагу на пропуск Позивачем строку звернення до суду.

Сторони правом на участь у судовому засіданні не скористалися, у зв'язку з чим справа розглядалась в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено те, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 27 серпня 2015 року ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій.

Департаментом у 2016 році Позивачу було виплачено разову грошову допомогу до 5 травня в сумі 920 грн., тобто у розмірі, встановленому Постановою № 141.

21.09.2016 року Позивач звернувся до Департаменту із заявою про виплату недоплаченої частини разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, проте отримав відповідь № 0-1285/060/20-11 від 27.09.2016 року, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня виплачується в розмірі, який визначається Постановою № 141 і становить 920 грн.

Оцінюючи правовідносини, що виникли між сторонами апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до частини 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Однак, пунктом 26 Розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року № 79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 частини 1 Постанови № 141 установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснюється учасникам бойових дій в розмірі 920 гривень.

Отже, станом на день виплати Позивачу разової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році розмір зазначеної допомоги визначався Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

Згідно ст.. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Однак, Конституційний Суд України у пункті 3мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 року № 4-зн у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативно-правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв раніше.

Відповідно до ст.. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвали Конституційного Суду України є обов'язковими,остаточними і не можуть бути оскаржені. Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритетності тієї норми, яка прийнята пізніше.

Закон № 79-VІІІ був прийнятий пізніше від Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відтак в спірних правовідносинах пріоритет мають норми Закону № 79-VІІІ.

На час розгляду та вирішення справи зазначені норми Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» у встановленому порядку такими, що не відповідають Конституції України не визнані.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що дії Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на час виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги у розмірі 920 грн. були правомірними, оскільки невиплата позивачу зазначеної допомоги у розмірі, визначеному частиною 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викликана не протиправними діями Управління соціального захисту, а прийняттям законодавцем нового закону, яким установлено, що положення, зокрема, частини 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Спростовуючи правові висновки суду першої інстанції, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду вважає за необхідне зазначити таке.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений.

У вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України враховано положення актів міжнародного права.

Так, згідно ст.. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 9 жовтня 1979 року у Справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, що зазначено в Рішенні цього Суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Разом з тим, Конституційний Суд України в Рішенні від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 зазначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його повноважень, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як правової держави є забезпечення загальнодоступних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Зазначені обґрунтування спростовують доводи Позивача про невідповідність дій Відповідача нормам Конституції України, міжнародного права, а також його посилання на практику Європейського Суду з прав людини у справі «Кечко проти України». Тим більше, що обставини справи, за яких ухвалене зазначене рішення, не є подібними чи аналогічними обставинам справи, що розглядається.

Також слід визнати безпідставним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові від 10.02.2016 року по справі № 537/5837/14-а, тому що спірні правовідносини цій справі та у справі, що розглядається, виникли у різні періоди і регулюються різними нормами матеріального права.

Таким чином, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про протиправність дій чи бездіяльності відповідача.

Доводи апелянта щодо пропуску строку звернення Позивача з позовом безпідставні тому що згідно з частиною 4 ст.. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги. Тобто на час звернення Позивача до суду з даним адміністративним позовом не сплив шестимісячний строк, передбачений ст.. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для такого звернення.

Враховуючи викладене, постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198 п. 3, 202, 205, 207 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради задовольнити повністю.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року у справі № 161/14943/16-а скасувати та прийняти нову постанову, відповідно до якої в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. М. Каралюс
З. М. Матковська