Справа № 813/3358/16
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/3128/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Сапіги В.П.,

суддів: Носа С.П., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури №1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс» до Державного кадастрового реєстратора Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області ОСОБА_2, відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс» звернулось в суд з адміністративним позовом до Державного кадастрового реєстратора Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області ОСОБА_2, Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення від 06.10.16р. №РВ-016 та зобов'язання провести державну реєстрацію, присвоїти кадастровий номер та внести відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянкипо вул. Біберовича в м. Львові площею 0,5770 га.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням від 06.10.16р. №РВ-016 відмовлено у державній реєстрації земельної ділянки, яка належать позивачу на праві приватної власності, з підстав невідповідності поданих документів вимогам, установлених Законом України Про Державний земельний кадастр та Порядком ведення Державного земельного кадастру, а саме: державний акт від 06.09.00р. серії ЛВ №052754 про право власності на земельну ділянку пл. 0,5770 га за адресою: м.Львів, вул.Біберовича, державної реєстрації не проходив, а тому подані до заяви документи не є підставою для реєстрації земельної ділянки.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року позов задоволено частково, а саме визнано протиправним та скасувано рішення Державного кадастрового реєстратора Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області ОСОБА_2 № РВ-016 від 06.10.16р. та зобовязано останню провести державну реєстрацію, присвоїти кадастровий номер та внести відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,5770 гектарів, яка розташована в м.Львові по вул. Біберовича.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, Львівська місцева прокуратура №1 діючи в інтересах Львівської міської ради подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що п.п.3.3, 3.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (в редакції, чинній на момент видачі державних актів), затвердженої Наказом №43 Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999р. визначено, що державна реєстрація державних актів на право власності на землю - місцевими державними органами земельних ресурсів Держкомзему України, а забезпечення державної реєстрації державних актів, що посвідчують право власності на землю покладається на державні органи земельних ресурсів Держкомзему України районні відділи земельних ресурсів; управління (відділи) земельних ресурсів у містах обласного і районного підпорядкування, Київське та Севастопольське міські управління земельних ресурсів.

Однак, як вбачається з листа відділу Держгеокадастру у м. Львові, а також і з самого тексту державного акта, інформація про реєстрацію в книзі записів державного акта на право власності на земельну ділянку по вул. Біберовича у м. Львові серії ЛВ №052754 у відділі відсутня.

Окрім цього суд першої інстанції вийшов за межі завдань адміністративного судочинства та втрутився в дискреційні повноваження відділу Держгеокадастру у м. Львові і перебрав на себе повноваження відповідачів.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з положень ч. 1 ст. 195 КАС України, згідно з яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23.09.16р. товариство звернулось до Державного кадастрового реєстратора Відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області ОСОБА_2 із заявою за реєстраційним № 3B-016, з метою державної реєстрації земельної ділянки, присвоєння їй кадастрового номера та внесення відомостей про земельну ділянку до Державного реєстру земель.

До заяви було додано передбачені Порядком ведення Державного земельного кадастру документи, а саме: технічну документацію із землеустрою, яка включала в себе, зокрема, схему розташування земельної ділянки; пояснювальну записку; заяву на виконання робіт; технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); копії установчих документів заявника; копію Державного акта на право власності на землю від 06.09.00р. №ЛВ052754; кадастровий план земельної ділянки; акт виконаних робіт; електронні дані XML формату.

Рішенням від 06.10.16р. №РВ-016 реєстратора Держгеокадастру ОСОБА_2 відмовлено товариству у державній реєстрації земельної ділянки з підстав невідповідності поданих документів вимогам, установленим Законом України «Про Державний земельний кадастр» та Порядком ведення Державного земельного кадастру, а саме: Державний акт на право власності на земельну ділянку від 06.09.00р. №ЛВ052754 не проходив державної реєстрації.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги прийшов до висновку, що чинний на момент отримання позивачем державного акту на право власності на землю Земельний кодекс України не передбачав такої умови для виникнення права власності на землю, як державна реєстрація акта чи права, яке ним посвідчується. Відсутність реєстрації Державного акта на право власності на землю від 06.09.00р. №ЛВ052754 не може ставити під сумнів та оспорювати право власності ТзОВ «Аверс» на визначену в ньому земельну ділянку.

Одночасно суд врахував, що згідно з записом у державному акті на право власності на землю від 06.09.00р. №ЛВ052754, такий акт зареєстрований в книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю за номером книги 5-4 та у позивача, як власника земельної ділянки, не було обовязку перевіряти фактичну наявність такого запису у відповідних книгах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам у справі, з огляду на наступне.

Регулювання відносин та основні питання, що виникають із державною реєстрацією земельної ділянки, з послідуючим внесенням до Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера, в тому числі особи, які здійснюють таку реєстрацію, їх повноваження врегульовано положеннями Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядком «Про ведення Державного земельного кадастру» затвердженого КМ України від 17.10.2012 року №1051

Так, статтею 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» №3613-УІ від 07.07.2011 року (Закон №3613) визначено осіб, які уповноваженні на здійснення державної реєстрації земельної ділянки.

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина 1). Державний кадастровий реєстратор є державним службовцем (ч.2). Державний кадастровий реєстратор (ч.4):здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій (ч.6).Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об'єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов'язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється (7). Державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у їх використанні, ведення поземельних книг, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки здійснюються Державними кадастровими реєстраторами, які здійснюють свою діяльність за місцем розташування земельної ділянки (район, місто республіканського значення Автономної Республіки Крим, місто обласного значення) (ч.8).

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону №3613, порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону.

Таким порядком, на виконання ст.5 цього Закону, є Порядок ведення Державного земельного кадастру №1051

Так, пунктом 4 Порядку №1051 встановлено, що ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи.

Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр.

Пунктом 5 Порядку №1051 передбачено, що до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України "Про Державний земельний кадастр" та цим Порядком.

Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей.

Пунктами 6-10 Порядку №1051 визначені повноваження держкадастрового реєстратора, серед яких, окрім інших також є внесення або надання відмови у внесенні до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про землі та земельні ділянки (їх частини), розташовані в межах району, міста республіканського (Автономної Республіки Крим) чи обласного значення; здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації.

Окрім законодавчо визначеного субєкта, в особі державного кадастрового реєстратора, який здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надає відомості з нього, зазначеними положеннями нормативних актів, визначається сам порядок проведення такої державної реєстрації земельної ділянки.

Так, статтею 24 Закону №3613 встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Крім того (ч.3) державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи.

Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа (ч.4 ст.24).

Зазначені положення узгоджуються з приписами п.109 Порядку №1051, якою також детально врегульовано питання щодо підстав для проведення реєстрації, відмові у її проведення та інші повязання з цим питання.

Так, п.109 Порядку №1051 встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою: власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи.

Пунктом 110 Порядку №1051, для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації); електронний документ.

Частиною пятою ст.24 Закону №3613 визначає, що Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Як встановлено судом, оскаржуваним рішенням від 06.10.16 р. №РВ-016 реєстратор Держгеокадастру відмовила позивачу у державній реєстрації земельної ділянки з тих підстав, що Державний акт на земельну ділянку від 06.09.00р. №ЛВ052754 не проходив державної реєстрації.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 своє рішення мотивувала тим, що у відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України, який чинний на даний час, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Проте, позивачем при подачі заяви про державну реєстрацію земельної ділянки не надано доказів про проведення державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку.

З даним висновком суд першої інстанції правомірно не погодився, звертаючи увагу на вимоги п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про державний земельний кадастр земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Стаття 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (чинного на момент видачі державного акта ) визначає, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Отже відсутність реєстрації Державного акта на право власності на землю від 06.09.00р. №ЛВ052754 не може ставити під сумнів та оспорювати право власності ТзОВ «Аверс» на визначену в ньому земельну ділянку.

Окрім цього в підтвердження даного висновку вказує і лист-відповідь начальника відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області від 04.07.14р. №29-323-0.5-3293/2-16 на адвокатський запит представника позивача, зі змісту якого слідує, що відсутність державної реєстрації земельної ділянки, право на яку виникло в підприємства до 01.01.04р., не спростовує наявність речового права на таку земельну ділянку. У Відділі Держгеокадастру у м.Львові Львівської області відсутня інформація про наявність спорів щодо земельної ділянки пл. 0,5770 га за адресою м.Львів, вул.Біберовича.

Тому наведена відповідачем в оскаржуваному рішенні підстава для відмови у державній реєстрації земельної ділянки не передбачена положеннями Закону України «Про державний земельний кадастр» та вказаного вище Порядку.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги покликання апелянта на лист відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області про відсутність інформація про реєстрацію в книзі записів державного акта на право власності на земельну ділянку по вул. Біберовича у м. Львові серії ЛВ №052754 та при цьому недотриманні на час видачі наведеного державного акта вимог ст. 23 ЗК України, а саме, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Так відповідно з записом у державному акті на право власності на землю від 06.09.00р. №ЛВ052754, такий акт зареєстрований в книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю за номером книги 5-4.

Разом з тим у товариства, як власника земельної ділянки, не було обовязку перевіряти фактичну наявність такого запису у відповідних книгах.

Також суд не приймає до уваги твердження апелянта про те, що Державний акт на право власності на землю від 06.09.00р. №ЛВ052754 є недійсним з тих підстав, що в останньому не зазначено рішення ради народних депутатів щодо надання земельної ділянки товариству, оскільки дана обставина не була підставою відмови відповідача в проведенні державної реєстрації земельної ділянки пл. 0,5770 га за адресою м.Львів, вул.Біберовича.

Зважаючи на пункт 3 частини третьої статті 2 КАС України, відповідно до якого у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, суд у наведеній категорії справ має право і зобов'язаний перевірити обґрунтованість оскарженого рішення.

Це узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

Під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючий рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. У спірних правовідносинах реєстратор не має права відмовити у проведенні державної реєстрації з наведених підстав, що свідчить про відсутність у відповідача можливості вибору конкретного рішення з певного кола варіантів на власний розсуд.

Отже, задовольняючи вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача провести державну реєстрацію та присвоїти кадастровий номер та внести відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, суд не втручається у дискреційні повноваження відповідача.

Разом з тим суд апеляційної інстанції наголошує на тій обставині, що Відділом Держгеокадастру у м.Львові Львівської області виконано постанову суду, а саме проведено державну реєстрацію та присвоєно кадастровий номер та внести відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки.

Колегія суддів повторно звертає увагу на те, що відмова відповідача в державній реєстрації, присвоєнні кадастрового номера та внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Пунктом 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Також апеляційний суд враховує рішення ЄСПЛ від 03.04.2008р. «Справа «Пономарьов проти України», де наголошено на тому, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принцип остаточності рішення суду.

В аспекті цього рішення ЄСПЛ розглядувана справа стосується не екстраординарного перегляду обов'язкового до виконання рішення суду, а відновлення провадження через значний проміжок часу.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стосовно кримінального правопорушення по факту підроблення документів, то необхідно зазначити, що станом на час апеляційного розгляду справи по зазначеному факту проводиться досудове розслідування.

Водночас необхідно вказати, що у разі доведення вироком суду події злочину і вини посадових осіб з підроблення Державного акта на право власності на землю від 06.09.00р. №ЛВ052754, позивач має право вимагати перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області в особі ОСОБА_2 цього обов'язку не виконав.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В звязку з цим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи всебічно, повно та обєктивно встановив обставини справи, дослідив та оцінив всі докази, які містяться в матеріалах справи та прийшов до вірного висновку.

З огляду на таке, наведені в апеляційній скарзі доводи не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. 160 ч.3, ст.ст.195, 196, ст. 198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури №1 залишити без задоволеня.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 року в адміністративній справі №813/3358/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повний текст рішення виготовлено 31.05.2017р.