Справа № 462/431/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/3535/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 22.02.2017 у справі за позовом ОСОБА_2 до Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про зобовязання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2017 ОСОБА_2 звернулася в суд з адміністративним позовом до Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (далі Залізничний відділ соцзахисту), в якому просить поновити строк звернення до відповідача для призначення і виплати їй державної допомоги по вагітності та пологам і державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_3 та зобовязати відповідача призначити і виплатити їй державну допомогу по вагітності та пологам і державну допомогу при народженні дитини.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є внутрішньо переміщеною особою і тривалий час проживала на території Автономної Республіки Крим. З 20.02.2014, у звязку з російською воєнною агресією розпочалась тимчасова окупація Автономної Республіки Крим. 11.06.2014 на тимчасово окупованій території у неї народилася дочка ОСОБА_3, про що 12.11.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новотроїцького районного управління юстиції у Херсонській області було видано відповідне свідоцтво. Після отримання такого вона не могла звернутися із заявою про призначення їй допомоги до органів соціального захисту у Херсонській області, так як вона та її чоловік були зареєстровані та постійно проживали в АР Крим і змінити своє місце проживання не могли з обєктивних причин. З території АР Крим вони виїхали з двома малолітніми дітьми лише у кінці липня 2016 року, після чого тимчасово оселилися у місті Тернополі, де 29.07.2016 вона звернулася із відповідною заявою до органів соціального захисту про призначення допомоги на дитину. Однак не дочекавшись відповіді, з чоловіком та дітьми 05.08.2016 переїхали до міста Львова, де вона 01.11.2016 повторно звернулася із заявою до відповідача про призначення і виплату їй державної допомоги по вагітності та пологами і державної допомоги при народженні дитини, передбачених Законом України «Про державну допомогу сімям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811-XII (далі Закон № 2811-XII) та Порядком призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 (далі Порядок № 1751). Однак, відповідач листом від 24.11.2016 відмовив їй у призначенні вказаних видів державної допомоги з покликанням на те, що вона на протязі 12 місяців з моменту народження дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не подала відповідну заяву. Вважає таку відмову протиправною, оскільки протягом 12 місяців з дня народження дитини вона безвиїзно знаходилася на тимчасово окупованій території. Відсутність транспортного пасажирського сполучення з окупованою територією та постійною хворобою новонародженої доньки, унеможливило виконання вимог ст. 11 Закону № 2811-XII в частині строків подання заяви. Більше того, окупаційна влада заявляла про те, що особи які народилися на території АР Крим після проведеного «референдуму» є громадянами ОСОБА_4, відповідно, вона побоювалася відносно вільного перетину адміністративного кордону з АР Крим з дитиною. Свідоцтво про народження доньки вона отримала лише 12.11.2015, тобто вже після завершення 12-ти місячного строку, однак після отримання свідоцтва про народження, вона в межах передбачено законом строку звернулася із заявою, а тому вважає, що вказана відмова порушує норми Конституції України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 22.02.2017 позов задоволено. Визнано причини пропуску строку на звернення до Залізничного відділу соцзахисту із заявою про призначення і виплату державної допомоги по вагітності та пологам і при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, поважними. Зобов'язано відповідача призначити і виплатити позивачу спірні державні допомоги.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Залізничним відділом соцзахисту подано апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що судом при прийнятті постанови неповно досліджено всі обставини у справі та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення. Тому просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує аналогічно доводами заперечення проти позову, зазначивши, що відмовляючи позивачу у виплаті спірних видів державної допомоги у звязку з пропуском строку звернення, керувався Конституцією України, Законом України «Про державну допомогу сімям з дітьми», Порядком призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми, тобто діяв у межах наданих повноважень.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить з положень ч. 1 ст. 195 КАС України, згідно з яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11.06.2014 ОСОБА_2 у місті Євпаторія АР Крим народила доньку ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КГ №209745, виданим 12.11.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новотроїцького районного управління юстиції у Херсонській області.

В матеріалах наявні виписки з медичної карти стаціонарного хворого, згідно яких ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в ГУБУЗ Республіки Крим «Євпаторська міська дитяча клінічна лікарня» в періоди: з 06.04.2015 по 16.04.2015, з 06.05.2015 по 15.05.2015 та з 20.05.2015 по 25.05.2015 з різними діагнозами.

У зв'язку з подіями, пов'язаними з анексією Російською федерацією частини території України - АР Крим, в кінці липня 2016 року ОСОБА_2 разом із чоловіком ОСОБА_5 і двома малолітніми доньками Саміною та Саніє переїхали у м.Тернопіль, де 29.07.2016 позивачка звернулася до відповідача із заявою про призначення допомоги на дитину, однак не дочекавшись відповіді, у серпні 2016 року переїхали у м.Львів, де 05.08.2016 були взяті на облік внутрішньо переміщених осіб по місцю фактичного проживання/перебування за адресою: м.Львів, вул.Виговського, 5а/33.

01.11.2016 позивач звернулася до Залізничного відділу соцзахисту із заявою про призначення і виплату їй державної допомоги по вагітності та пологам і державної допомоги при народженні дитини.

Залізничний відділ соцзахисту листом від 24.11.2016 відмовив позивачу у призначенні і виплаті державної допомоги по вагітності та пологам і при народженні дитини на підставі п.п. 5, 12 Порядку № 1751, оскільки дитина народилася 11.06.2014, а заявниця звернулася з відповідною заявою про призначення і виплату даних видів державної допомоги не у визначений термін, передбачений вказаним Порядком.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що несвоєчасність звернення позивача за реалізацією свого права на спірні допомоги пов'язане з анексією частини території України, а причини пропуску звернення за ними є поважними, при тому вимоги ОСОБА_2 є законними і такими, що відповідають інтересам малолітньої дитини.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з огляду на наступне.

Громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України (частина 1 статті 1 Закону № 2811-XII).

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-XII призначаються такі види державної допомоги сімя з дітьми: допомога у зв'язку з вагітністю та пологами та допомога при народженні дитини.

За приписами статті 6 Закону № 2811-XII документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно. За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення допомоги, але за станом здоров'я або з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу. Документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає та здійснює виплату державної допомоги, протягом 10 днів з дня звернення. Про призначення державної допомоги чи про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і здійснює виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

Згідно ст. 7 Закону № 2811-XII право на державну допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами мають за цим Законом всі жінки (у тому числі неповнолітні), які не застраховані в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Підставою для призначення жінкам допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами є видана в установленому порядку довідка лікувального закладу встановленого зразка та довідка: з основного місця роботи (служби, навчання); ліквідаційної комісії для жінок, звільнених з роботи у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації; державної служби зайнятості для жінок, зареєстрованих у державній службі зайнятості як безробітні (ч.1 ст. 8 Закону № 2811-XII).

Умови призначення і виплати видів державної допомоги сім'ям з дітьми, передбачених Законом № 2811-XII визначені Порядком № 1751.

Пунктом 3 Порядку № 1751 визначено, що відповідно до статті 7 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" право на державну допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами мають вагітні жінки (у тому числі неповнолітні), які не застраховані в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, а саме: жінкам із числа військовослужбовців Збройних Сил, Держприкордонслужби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, Держспецтрансслужби, Держспецзвязку та із числа поліцейських, осіб начальницького і рядового складу органів та підрозділів служби цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби; жінки, звільнені з роботи у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи та організації незалежно від форми власності за умови, що вагітна жінка була звільнена з роботи не раніше ніж за шість місяців до набуття права на одержання допомоги; жінки, зареєстровані в центрі зайнятості як безробітні; аспірантки, докторантки, клінічні ординатори, студентки вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації та професійно-технічних навчальних закладів; непрацюючі жінки; жінки, зареєстровані як суб'єкти підприємницької діяльності, які не сплачують страхові внески до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Згідно ч. 3 ст. 8 Закону № 2811-XII, яка кореспондується з пунктом 5 Порядку № 1751, допомога у зв'язку з вагітністю та пологами призначається, якщо звернення за нею надійшло не пізніше шести місяців з дня закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, і виплачується жінкам за весь період відпустки, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів. Жінкам, віднесеним до 1 - 4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, допомога по вагітності та пологах виплачується за 180 календарних днів зазначеної відпустки (90 - до пологів та 90 - після пологів). Зазначена допомога обчислюється сумарно та надається жінкам у повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів.

Згідно ч.1 ст. 10 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до статті 11 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Згідно п. 12 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Таким чином, станом на 01 листопада 2016 року сплинули строки для звернення позивача з відповідною заявою про призначення державної допомоги сімя з дітьми у зв'язку з вагітністю та пологами та при народженні дитини, встановлені статтями 8, 11 Закону № 2811-XII та відповідно пунктами 5, 12 Порядку № 1751.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, колегія суддів приходить до висновку, що Законом № 2811-XII, а також Порядком № 1751 призначення і виплати державної допомоги по вагітності та пологам і державної допомоги при народженні дитини сім'ям з дітьми, які регулюють спірні правовідносини, визначено обов'язкову умову призначення спірних видів державної допомоги, а саме: звернення за їх призначенням не пізніше ніж через шість календарних місяців та дванадцять відповідно після народження дитини.

Зазначені строки є присічними, тобто можливість їх поновлення законом чи іншим актом не передбачена. Значення такого строку полягає у тому, щоб припинити дію за певних обставин. Присічні строки - це не звичайні строки здійснення суб'єктивних прав, а особливі строки, зі спливом яких присікається існування суб'єктивного права.

Отже, закінчення присічного строку призводить до припинення суб'єктивних прав і обов'язків.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду від 30 листопада 2016 року по справі № К/800/13177/16.

При цьому апеляційний суд зауважує, що такий строк є достатньо тривалим для того, щоб особа, яка бажає скористатись правом на отримання вказаних видів державної допомоги, могла його реалізувати.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Щодо посилань позивача на те, що вона не мала можливості вчасно подати документи для призначення допомоги, оскільки після народження дитини та отримання свідоцтва про народження дитини не могла звернутися із заявою про призначення їй допомоги до органів соціального захисту у Херсонській області, так як вона та її чоловік були зареєстровані та постійно проживали на тимчасово окупованій території АР Крим і змінити своє місце проживання не могли з обєктивних причин. Відсутність транспортного пасажирського сполучення з окупованою територією та постійною хворобою новонародженої доньки, унеможливило виконання вимог ст. 11 Закону № 2811-XII в частині строків подання заяви. З території АР Крим вони виїхали з двома малолітніми дітьми лише у кінці липня 2016 року, після чого тимчасово оселилися у місті Тернополі, де 29.07.2016 звернулася із заявою до органів соціального захисту про призначення допомоги на дитину, однак не дочекавшись відповіді, з чоловіком та дітьми 05.08.2016 переїхали до міста Львова, де 01.11.2016 повторно звернулася із заявою до відповідача про призначення і виплату їй державної допомоги по вагітності та пологами і державної допомоги при народженні дитини, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 6 Закону № 2811-ХII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно. За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення допомоги, але за станом здоров'я або з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу.

Пунктом 43 Порядку № 1751 передбачено, що документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, особисто.

За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення зазначеної допомоги, але за станом здоров'я або з інших поважних причин (догляд за інвалідом I групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років тощо) не може особисто зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу.

Отже, чинним законодавством покладено на органи соціального захисту населення, обов'язок надавати особам, які претендують на призначення соціальних виплат, допомогу в зборі необхідних документів, за наявності від цих осіб, відповідної заяви, і крім того законом не заборонено подання особою, що має право на допомогу при народженні дитини, заяви через засоби поштового зв'язку або через представника. Однак, як встановлено з матеріалів справи з такою заявою позивач до відповідача не зверталася.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, оскільки відповідач, відмовляючи позивачу в призначені та виплаті спірних видів державної допомоги, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені відповідним законодавством України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не встановив належним чином обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову. Відтак, постанова місцевого суду підлягає скасуванню у відповідності до приписів п.4 ч.1 ст. 202 КАС України з прийняттям нової про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради задовольнити.

Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 22.02.2017 у справі № 462/431/17 - скасувати.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_6
судді ОСОБА_7
ОСОБА_8
Повний текс виготовлено 31.05.2017р.