Справа № 809/1798/16
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/4314/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Хобор Р.Б., Іщук Л.П.,
з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Дем`яніва І.М.,
представників відповідача Лагутіна Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій ,

ВСТАНОВИВ :

05 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на його рапорт від 03 серпня 2016 року про звільнення з військової служби за закінченням дії строкового контракту та зобов`язати видати наказ про таке звільнення. Окрім того, просив зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 також видати наказ про звільнення з військової служби за закінченням строку контракту.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі № 809/1798/16 позов було задоволено частково. Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ про звільнення з військової служби ОСОБА_1 у зв`язку із закінчені дії строку контракту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просить зазначену постанову суду першої інстанції у частині задоволення позову скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що особливий період в Україні не діє і командир військової частини НОМЕР_1 зобов`язаний звільнити позивача зі служби в зв`язку з закінченням строку дії контракту.
Представники відповідачів у ході апеляційного розгляду підтримали апеляційну скаргу. Просили скасувати постанову суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_1 та прийняти нову, якою у задоволенні таких позовних вимог відмовити.
Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість апеляційних вимог. Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких мотивів.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що 8 квітня 2013 року між позивачем та командиром в/ч НОМЕР_3 було укладено 3-річний контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, дія якого 8 квітня 2016 року закінчилася. 3 серпня 2016 позивач звернувся до свого безпосереднього командира взводу із рапортом про звільнення з військової служби по закінченню дії строку контракту, однак отримав від командування військової частини роз`яснення про неможливість звільнення позивача у зв`язку із настанням особливого періоду.
На думку суду першої інстанції, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. На момент закінчення строку дії контракту позивача 8 квітня 2016 року та станом на момент його звернення до командування військової частини 3 серпня 2016 року з рапортом про звільнення особливий період в Україні не діяв, а отже відсутня підстава продовження контракту понад встановлені строки, визначена п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Що стосується ненадання відповіді позивачу на рапорт про звільнення, то суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було надано роз`яснення про неможливість звільнення позивача, чим фактично надано відповідь на його рапорт, а тому в задоволенні такої позовної вимоги відмовлено.
Окрім того, суд першої інстанції вважав необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , оскільки додаткового контракту з командиром вказаної частини він не укладав, а лише був відряджений туди для виконання бойових завдань.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно із приписами статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного час. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а . також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного етану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих па планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно- рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного час.
Відповідно до приписів частини 8 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється..
Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VII, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Указами Президента України від 06 травня 2014 року № 454/2014, від 21 липня 2014 року № 607/2014, від 14 січня 2015 року № 15/2015, які були затверджені Законами України від 6 травня 2014 року № 1240-VII, від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ, від 15 січня 2015 року № 113-VIII відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, слід погодитися із доводами апелянта про те, що з моменту прийняття Президентом України Указу від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період і Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а у подальшому Указом Президента України від 15 січня 2015 року № 113-VIII переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» рішення про демобілізацію приймається Президентом України із внесенням його на затвердження Верховною Радою України, однак станом на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби таке рішення не приймалось, а закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду функціонування Збройних Сил України.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 було укладено 3-річний контракт на проходження військової служби, який набрав чинності з 29 квітня 2013 року (а.с. 21-22).
Положеннями частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Відповідно до п. «ж» частини восьмої статті 26 статті 26 вказаного Закону, на яку посилається представник позивача у запереченні на апеляційну скаргу, під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.
Положеннями абзацу 2 частини 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
На переконання апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 не належить до жодної із категорій осіб, визначених частиною 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка дає право на звільнення з військової служби під час дії особливого періоду.
При цьому відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 квітня 2016 № 93 на підставі частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_1 продовжено військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації з 29 квітня 2016 року.
Одночасно апеляційний суд наголошує на тому, що приписи розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 з наступними змінами і доповненнями, які регламентують особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період, не передбачають внесення відповідних змін чи доповнень до укладеного позивачем контракту за його згодою для продовження проходження ним військової служби у такий період.
Відтак, на переконання апеляційного розгляду, судом першої інстанції було зроблено хибний висновок про те, що командуванням військової частини НОМЕР_1 було порушено законні права ОСОБА_1 , для відновлення яких воно зобов`язано видати наказ про звільнення позивача з військової служби у зв`язку із закінчені дії строку контракту.
Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору у частині задоволення вимог позивача судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі № 809/1798/16 у частині задоволення позову ОСОБА_1 та прийняти нову, якою у задоволенні таких позовних вимог відмовити.
У решті постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Р.Б.Хобор

Л.П.Іщук

Постанова у повному обсязі складена 02 червня 2017 року.