Справа № 807/1547/15
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року м. Київ К/800/924/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
Суддів Рецебуринського Ю.Й. (судді-доповідача),
Стародуба О.П.,
Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, про зобов`язання командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України вирішити питання про звільнення позивача за закінченням дії строку контракту від 14 жовтня 2011 року.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що дія контракту позивача закінчувалась 14 жовтня 2014 року, однак контракт продовжено до оголошення демобілізації. Станом на момент звернення позивача до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення його з військової служби, в Україні діяв особливий період, а рішення про демобілізацію Президентом України не приймалось. Позивач не належить до жодної з категорій осіб, визначених в частині восьмій статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі №2232-ХІІ), якими встановлені випадки звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
З`ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з врахуванням наступного.
Судами встановлено, що 14 жовтня 2011 року між Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_2 та позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Відповідно до пункту 3 відповідного контракту, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін строком на 3 роки.
Відповідно до витягу з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 24 листопада 2011 року № 241-пм, солдата ОСОБА_1 призначено водієм-електриком відділення польового водопостачання взводу інженерних конструкцій інженерної роти 534 окремого інженерно-саперного батальйону 13 армійського корпусу, ВОС-837037/995А.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 30 листопада 2011 року № 257, з 30 листопада 2011 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини як водія-електрика інженерної роти.
4 березня 2015 року позивач з рапортом звернувся до відповідача з проханням щодо звільнення його з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту та у зв`язку із службовою невідповідністю так як продовжувати контракт не бажає.
Відповідно до резолюцій, які знаходиться у нижньому та верхньому лівому кутках рапорту, рапорт не підлягає до задоволення, оскільки суперечить вимогам пункту 9 статті 23 Закону №2232-ХІІ.
За визначенням, викладеним у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ) мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
За змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.
Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року за №15/2015 «Про часткову мобілізацію», оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Тобто відповідно до цього Указу демобілізації підлягають лише військовослужбовці, які були саме призвані на військову службу і саме під час мобілізації, і саме на особливий період.
Як вбачається з матеріалів справи, контракт про проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України було укладено 14 жовтня 2011 року, тобто до особливого періоду. Відповідно до укладеного контракту позивач не вважається призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію».
Згідно з частинами першою та четвертою статті 19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 9 статті 23 Закону № 2232-XII встановлено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
У частині восьмій статті 26 Закону №2232-XII наведено перелік військовослужбовців, які звільняються з військової служби під час дії особливого періоду.
Отже, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.
Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги статті 23 частини 9 Закону України № 2232-XII, тобто дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.
При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених статті 26 частини 8 Закону України № 2232-XII.
Між тим, позивач до жодної із категорій осіб, визначених наведеною нормою Закону України № 2232-XII, не відноситься.
Таким чином, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що підстави для звільнення позивача з військової служби за контрактом до оголошення демобілізації, відсутні.
З урахуванням зазначених обставин та норм права, суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права, тому підстав до їх скасування чи зміни немає.
Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 237-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

О.П. Стародуб

І.В. Штульман