Справа № 309/3750/16-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5178/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на постанову Хустського районного суду Закарпатської області від 21 березня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Вишківської селищної ради Хустського району про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії виконавчого комітету Вишківської селищної ради Хустського району про відмову у наданні публічної інформації на інформаційний його запит від 05.09.2016 та зобов'язати відповідача надати запитувану публічну інформацію в порядку та в строки, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 21.03.2017 в задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про захист персональних даних» допускається можливість заборони законом віднесення персональних даних певних категорій громадян чи їх (персональних даних) вичерпного переліку до інформації з обмеженим доступом. Таким законом є, зокрема, Закон України «Про доступ до публічної інформації», частиною п'ятою статті шостої якого визначено перелік персональних даних фізичних осіб, які заборонено відносити до інформації з обмеженим доступом, зокрема не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Таким чином, публічна інформація про осіб, які одержали державне та комунальне майно у власність чи користування не являється інформацією з обмеженим доступом, а тому за таких обставин підлягає наданню на інформаційний запит позивача. Тому просить скасувати постанову Хустського районного суду Закарпатської області від 21.03.2017 та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов повністю.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що Вишківською селищною радою Хустського району створено та працює офіційний веб-сайт в межах Інтернет, на якому оприлюднюється публічна інформація із захистом персональних даних, але при цьому не обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі копії відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Що стосується нотаріальних договорів оренди, купівлі-продажу та інше, то згідно цивільно-правового та нотаріального законодавства, в даних договорах зазначені всі особисті та персональні дані як юридичних, так і фізичних осіб - розголошення та оприлюднення яких потребують їх особистою згоди. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги із скасуванням оскаржуваної постанови та прийняттям нової про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 05.09.2016 ОСОБА_2 звернувся до Вишківської селищної ради Хустського району із інформаційним запитом, в якому просив надати достовірну та повну інформацію, яка була отримана або створена в процесі виконання владних управлінських повноважень Вишківською селищною радою Хустського району за період роботи з 01.08.2015 по 01.08.2016, а саме : копії всіх рішень сесії Вишківської селищної ради Хустського району з 01.08.2015 по 01.08.2016, в яких сесія вирішувала надати дозвіл на розробку проектів землеустрою громадянам, а також яким виділялися земельні ділянки у приватну власність (із зазначенням ПІБ громадян, адрес земельних ділянок, їх площі, цільового призначення, тощо); копії всіх договорів купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна підписані між Вишківською селищною радою Хустського району та покупцями (із додатками, актами, тощо) за період з 01.08.2015 по 01.08.2016; копії всіх договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які були відчужені Вишківською селищною радою Хустського району за період з 01.08.2015 по 01.08.2016; копії всіх договорів оренди нерухомого майна, в яких орендодавцем є Вишківська селищна рада Хустського району (із додатками та актами) за період з 01.08.2015 по 01.08.2016; копії всіх договорів оренди земельних ділянок, в яких орендодавцем є Вишківська селищна рада Хустського району (із план - схемами, додатками, змінами) за період з 01.08.2015 по 01.08.2016.

Листом № 02-36/668 від 12.09.2016 Вишківська селищна рада Хустського району повідомила, що у зв'язку з необхідністю надання великого об'єму інформації, відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», строк розгляду заяви продовжується до 20-ти робочих днів, а листом № 02-36/719 від 22.09.2016 повідомила позивача про відмову у наданні запитуваної публічної інформації, оскільки така належить до категорії інформації з обмеженим доступом, а тому не підлягає поширенню на інформаційний запит у порядку вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у наданні запитуваної позивачем інформації було відмовлено у передбаченому законом поряду, оскільки її надання відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» є поширенням конфіденційної інформації про особу без її згоди, чим порушуються її права, свободи та законні інтереси, у тому числі конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України встановлено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про інформацію», основними напрямами державної інформаційної політики є забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; створення умов для формування в Україні інформаційного суспільства; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб'єктів владних повноважень; створення інформаційних систем і мереж інформації, розвиток електронного урядування; постійне оновлення, збагачення та зберігання національних інформаційних ресурсів; забезпечення інформаційної безпеки України; сприяння міжнародній співпраці в інформаційній сфері та входженню України до світового інформаційного простору.

Згідно з положеннями статті п'ятої цього Закону, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У відповідності до частини першої статті шостої цього ж Закону, право на інформацію забезпечується, зокрема, створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

За порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (стаття 20 Закону України «Про інформацію»).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) .

Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).

Згідно з положеннями ст.3 цього Закону, право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень, вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом, рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Згідно ст.5 цього Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 14 вказаного Закону встановлено обов'язки розпорядника інформації, серед яких обов'язок оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення, вести облік запитів на інформацію, надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньо-організаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Положеннями ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ч.4 цієї статті, у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 цього ж Закону встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках : 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч.2 ст.22).

Частиною 1 статті 6 цього Закону встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог : 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

З наведеного можна дійти висновку, що доступ до інформації може бути обмежений лише за наявності всіх трьох вимог. При відсутності ж хоча б однієї з них інформація є відкритою, а розпорядник інформації зобов'язаний надати таку або довести, що наявні всі три підстави для обмеження доступу до неї.

Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про інформацію», конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до положень ст.5 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

У п.3.2 Рішення Конституційного суду України від 20.01.2012 по справі № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, на які покликається відповідач в апеляційній скарзі та відповіді на запит, зазначено, що відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень.

Пленум Вищого адміністративного суду у своїй постанові № 11 від 30.09.2013 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України № 2939-VI від 13.01.2011 «Про доступ до публічної інформації» роз'яснив, що у відносинах, пов'язаних із забезпеченням права на доступ до публічної інформації, конфіденційна інформація повинна визначатися відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, інформація про осіб, які одержали державне та комунальне майно у власність чи користування, про розмір оплати праці та інших виплат з бюджетів усіх рівнів, не є інформацією з обмеженим доступом.

Складовою частиною державного майна є земля (ст.13 Конституції України, ч.2 ст.78 Земельного кодексу України). Відповідно, не може бути обмежено доступ до інформації про земельні ділянки, надані приватним особам у користування, а також прізвища, імена, по батькові цих фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали такі ділянки.

Обмеження щодо наведеної інформації може бути застосовано у випадку передбаченому частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» і лише з мотивів попередження шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Таким чином, на підставі аналізу наведених вище норм та встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що запитувана позивачем інформація має конференційний характер у наданні якої було відмовлено у передбаченому законом поряду, оскільки не підлягає обмеженню в наданні інформація про прізвища, ім'я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, коштів, копії відповідних правових актів; договорів, які містять вказану інформацію. Якщо у договорі купівлі-продажу чи у договорі оренди, правовому акті органу влади міститься інша інформація, яка має ознаки конфіденційної, то при наданні копій вказаних документів вона підлягає вилученню у спосіб, який унеможливлює її з'ясування.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 08.11.2016 по справі № 21-3001а15.

Відповідно до вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому, колегія суддів з урахуванням обставин справи, не вбачає підстав відступати від наведеної вище правової позиції.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що предметом розглядуваного адміністративного позову є визнання протиправними дій відповідача виконавчого комітету Вишківської селищної ради Хустського району щодо відмови у наданні публічної інформації на інформаційний запит позивача та зобов'язання цього ж відповідача надати запитувану публічну інформацію в порядку і в строки, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Однак, як видно з матеріалів справи, виконавчий комітет Вишківської селищної ради Хустського району не має жодного відношення до розгляду звернення позивача та наданої йому відповіді.

Відмова ж у наданні запитуваної публічної інформації на запит від 05.09.2016 надана Вишківською селищною радою Хустського району, яка є належним відповідачем за цим адміністративним позовом.

При цьому, суд звертає увагу, що в розумінні Закону України «Про місцеве самоврядування», виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради та сільські, селищні, міські ради є різними органами місцевого самоврядування, з різним порядком утворення та повноваженнями, а тому не можуть відповідати за прийняті один одним рішення.

Статтею 52 КАС України передбачено, що суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Згідно з частинами 3 та 4 цієї ж статті, якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави. Після заміни сторони, вступу третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

З наведених вище правових положень випливає, що заміну неналежного відповідача може здійснювати виключно суд першої інстанції, оскільки це має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Таким чином, суд першої інстанції по суті вирішив спір до неналежного відповідача, що призвело до порушення відповідних процесуальних норм та неправильного вирішення справи.

Оскільки судом першої інстанції допущено порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів відповідно до вимог ст.195 КАС України вважає за необхідне скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про відмову у задоволенні адміністративного позову з підстав, які наведені у мотивувальній частині судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості здійснювати заміну неналежного відповідача чи залучати його як другого відповідача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята з порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що у відповідності до статті 202 КАС України є підставою для її скасування та прийняття нової про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.41, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Хустського районного суду Закарпатської області від 21 березня 2017 року по справі № 309/3750/16-а скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Вишківської сільської ради Хустського району про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня виготовлення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський
Повний текст постанови складно 06.06.2017.