Справа № 334/55/17
Суддя: Добрєв М. В.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 11.05.2017
Справа № 334/55/17
Провадження № 2-а/334/206/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Добрєв М.В., розглянувши адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання поновити виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання поновити виплату пенсії.

У позовній заяві вказує, що вона працювала на посаді судді господарського суду Запорізької області. На підставі постанови Верховної ОСОБА_3 України від 22.09.2016 № 1600-VIII «Про звільнення суддів» та наказу господарського суду Запорізької області від 19.10.2016 № 34-К «Про відрахування судді Кутіщевої-Арнет Нонни Степанівни зі штату господарського суду Запорізької області» її було звільнено у відставку.

На підставі заяви від 20.10.2016 відповідачем їй було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

З 17.04.2014 позивачка перебувала на обліку, як пенсіонер в Правобережном обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та отримувала пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (з 17.04.2014 по ІІ групі загального захворювання).

Заяву про припинення виплати пенсії по інвалідності до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя вона не подавала, проте, листом від 01.12.2016 № 335/к-1 відповідач повідомив її про припинення виплати пенсії по інвалідності та свою відмову у поновленні виплати цієї пенсії.

Дії відповідача позивачка вважає протиправними та такими, що грубо порушує її права на пенсійне забезпечення.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався зокрема на положення Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005.

До суду позивачка не зявилася, просила позов розглядати за без її участі.

Відповідач до суду не зявився, через канцелярію надав заперечення до позову, у яких просить відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суддя, оцінивши повідомлені сторонами обставини, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах, повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд, при вирішенні справи, керується принципом законності, відповідно до якого, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Судом встановлено, що позивачка працювала на посаді судді господарського суду Запорізької області. На підставі постанови Верховної ОСОБА_3 України від 22.09.2016 № 1600- VIII «Про звільнення суддів» та наказу господарського суду Запорізької області від 19.10.2016 № 34-К «Про відрахування судді Кутіщевої-Арнет Нонни Степанівни зі штату господарського суду Запорізької області» позивачку було звільнено у відставку.

На підставі заяви від 20.10.2016р. відповідачем позивачці було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

З 17.04.2014 позивачка перебувала на обліку як пенсіонер, в Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та отримувала пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (з 17.04.2014 по ІІ групі загального захворювання).

Заяву про припинення виплати пенсії по інвалідності до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя вона не подавала. Проте, листом від 01.12.2016 № 335/к-1 відповідач повідомив її про припинення виплати пенсії по інвалідності та свою відмову у поновленні виплати цієї пенсії.

Відповідно до ст. 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки після досягнення ними такого віку: 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року. Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування". Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

На момент звільнення у відставку позивачка не досягла віку, передбаченого ч.1 ст. 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (пенсійного віку), а отже, не мала права на отримання пенсії за віком на умовах, визначених Законом України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до абз. 5 п.7 Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005, право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у частині першій статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 Суд врахувавши попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, зазначив, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Конституційний Суд України у підпункті 6.2 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013 зазначив, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону N 2453, законами України.

Абзацом 5 пункту 8 цього ж рішення встановлено, що особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України і законами, зокрема Законом України "Про статус суддів" , що виключає в процесі його конкретизації та розвитку обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

Аналіз вказаних законодавчих актів дає підстави дійти висновку, що щомісячне довічне грошове утримання, не є пенсією, а його отримувач не є пенсіонером; щомісячне довічне грошове утримання виплачується не за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а за рахунок коштів Державного бюджету України, і лише обовязок його виплати покладено на Пенсійний фонд України.

При цьому, пенсія по інвалідності призначається органами Пенсійного фонду України відповідно до Розділу ІV Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а виплата пенсій по інвалідності здійснюється відповідно до ст.9 цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Право на таку пенсію виникає у разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання на наявності передбаченого ст. 32 цього Закону страхового стажу. Призначення такої пенсії відбувається за наявності інвалідності і є державною соціальною гарантією окремої категорії громадян інвалідів. У звязку із цим, суд також зазначає, що право позивача на соціальний захист передбачено не тільки нормами національного законодавства, але й Конвенцією про права осіб з інвалідністю, яка ратифікована Законом України № 1767-VI від 16.12.2009.

Так, у статті 28 Конвенції зазначено, що держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності. Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права, зокрема заходів із забезпечення особам з інвалідністю доступу до допомоги та програм.

Пенсія по інвалідності є соціальною пенсійною виплатою, яка фінансується за рахунок коштів Пенсійного фонду України та має страховий характер (настає за наявності страхового випадку настання інвалідності, призначається особам, які підлягали загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню, залежить від заробітної плати застрахованої особи та розміру внесків нарахованих і утриманих з цієї заробітної плати).

Аналіз наведених вище правових норма показує, що довічне грошове утримання судді у відставці та пенсія по інвалідності є виплатами з різною правовою природою та з різних джерел фінансування.

Частина 13 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», на який посилається відповідач у своїх запереченнях проти позову передбачає, що у разі, якщо особа має право на отримання пенсії, щомісячного довічного грошового утримання відповідно до законів України "Про Кабінет ОСОБА_3 України", «Про державну службу», «Про Національний банк України», «Про дипломатичну службу", «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про прокуратуру", «Про статус народного депутата України", «Про судоустрій і статус суддів», «Про судову експертизу", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", Митного кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України та цього Закону, призначається одна пенсія, щомісячне довічне грошове утримання за її вибором. При цьому, різниця між розміром пенсії, на який має право особа відповідно до зазначених законодавчих актів, та розміром пенсії із солідарної системи, відповідно до цього Закону, фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суд вважає, що в даному випадку законодавець не обмежує право особи в отриманні як пенсії, так і щомісячного довічного грошового утримання одночасно. Зазначена норма стосується випадків, коли одна й та сама особа має право на отримання пенсії та/або довічного грошового утримання за різними законодавчими актами, які встановлюють різні розміри пенсії та/або довічного грошового утримання.

У такому випадку такій особі призначається пенсія, щомісячне довічне грошове утримання за одним із нормативно-правових актів, а не кількома. У разі, якщо довічне грошове утримання призначається за законом, яким не передбачено пенсії по інвалідності, то особа не позбавляється права як на довічне грошове утримання, так і на пенсію по інвалідності.

Пенсія по інвалідності була призначена позивачці за її заявою від 18.04.2014 (протокол від 22.04.2014 № 3105). Заяви про припинення виплати пенсії позивачці не подавала доказів, які б спростовували це відповідачем не надано.

Також суд зазначає, що підстави для припинення виплати пенсії, призначеної за нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачені ч. 1 ст.49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, у відповідача не було підстав, передбачених чинним законодавством, для припинення виплати позивачу пенсії по інвалідності, призначеної за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Тобто, припинивши виплачувати позивачці пенсію, відповідач діяв протиправно.

Враховуючи вкладене, суд вважає позов обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9-11, 69-71, 159-163, 167, 186КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Кутіщевої - ОСОБА_4 до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобовязання поновити виплату пенсії - задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення Кутіщевій - ОСОБА_4 виплату пенсії по інвалідності з 20.10.2016 року.

Зобовязати управління Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити Кутіщевій - ОСОБА_4 з 20.10.2016 року виплату пенсії по інвалідності, призначену відповідно до Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: Добрєв М. В.