Справа № 335/3213/17 (2-а/335/153/2017)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

30 травня 2017 року справа № 335/3213/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року про відмову у відкритті провадження

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя з позовом до Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради про визнання протиправними дій щодо відмови у виділенні земельної ділянки та зобов'язання виділити земельну ділянку площею 0,10 га для індивідуального житлового будівництва на території м. Запоріжжя, як інваліду війни ІІ групи, що передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, справу направити для продовження розгляду.

За доводами апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що є фізичною особою, права якої порушено органом державної влади; спірні відносини виникли внаслідок бездіяльності відповідача, звернення до суду гарантовано Конституцією України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1

За змістом адміністративного позову, в жовтні 2016 року позивач звернувся до Запорізького міського голови із заявою про виділення земельної ділянки площею 0,10 га для індивідуального житлового будівництва на території м. Запоріжжя.

Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради надіслав позивачу відповідь від 14 листопада 2016 року, в якій зазначив, що підготовлений проект рішення «Про затвердження Положення про облік ветеранів війни, а також членів сімей загиблих ветеранів війни, які виявили бажання отримати земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва на території м. Запоріжжя»; у разі прийняття рішення, буде створено облік та внесено заяву позивача до обліку заяв ветеранів війни у порядку черговості поданих заяв.

Вважаючи наведену відповідь протиправною відмовою у виділенні земельної ділянки, позивач звернувся з адміністративним позовом, в якому просить зобов'язати відповідача виділити земельну ділянку, що передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 грудня 2014 року у справі №21-530а14.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з частиною 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В абзаці 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено суб'єкт владних повноважень як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення, що встановлено частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як зазначено в абзаці 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» законодавство не містить визначення терміна «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

За змістом абзаців 2-3 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Частиною 2 статті 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 5 Земельного кодексу України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

Абзацом 2 частини 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що органи виконавчої влади, виконавчі комітети місцевих рад зобов'язані подавати допомогу інвалідам війни у будівництві індивідуальних жилих будинків. Земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва відводяться зазначеним особам у першочерговому порядку.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом частини 1 статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.

Зокрема, першочергове право на відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва передбачено для учасників бойових дій та учасників війни (пункт 14 статті 12, пункт 13 частини 1 статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

За змістом вимога про виділення земельної ділянки в особливому (першочерговому) порядку є однією із складових правового відношення із реалізації права на землю, в якому не можуть не зачіпатися права інших осіб, які теж мають право на першочергове отримання земельних ділянок за схожих умов. Такі правові ситуації зумовлюють появу спорів про право, вирішення яких з огляду на коло суб'єктів та правову основу спору віднесено до цивільного судочинства.

Подібну за змістом позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21 грудня 2016 року (справа №815/1277/14) у справі щодо забезпечення житлом поза чергою.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, в тому числі, земельних відносин.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України один із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

З огляду на викладене, у справі відсутній публічно-правовий спір, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку місцевого самоврядування, а пов'язанні з реалізацією його права на отримання земельної ділянки, яке позивач вважає порушеними, тобто виникли із земельних відносин, і для яких встановлений інший судовий порядок вирішення - в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 195, 197, 199, 200, 205, 206, 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим