Справа № 154/372/17, 2-а/154/47/17
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/3780/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів: Попка Я.С., Сапіги В.П.,

з участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Володимир-Волинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову ОСОБА_1 - Волинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2017 року по справі № 154/372/17, 2-а/154/47/17 за позовом ОСОБА_2 до Володимир-Волинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про перерахунок та виплату надбавки до пенсії як реабілітованій особі,-

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила зобовязати Володимир-Волинське об'єднане управління Пенсійного фонду України здійснити підвищення до пенсії, як реабілітованій особі у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

ОСОБА_1 - Волинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Володимир-Волинського обєднаного управління Пенсійного фонду України про перерахунок та виплату надбавки до пенсії як реабілітованій особі про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії відповідача щодо невиплати ОСОБА_2 надбавки до пенсії як політично репресованій, згодом реабілітованої і яку було примусово переселено, в розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 24.07.2016 р. з врахуванням виплачених сум.

Зобов'язано Володимир-Волинське обєднане управління Пенсійного фонду України проводити позивачу нарахування та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії з віком, встановленої частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 24.07.2016 р. з врахуванням виплачених сум і до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат.

У решті позовні вимоги залишено без розгляду.

Не погодившись з цією постановою, її в апеляційному порядку оскаржив відповідач, який, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи просить постанову ОСОБА_1 - Волинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, відповідно до якої в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що пенсійне забезпечення громадян України регламентується Законами України Про пенсійне забезпечення, Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування та Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43,52 гривні. Також, покликаючись на рішення Конституційного Суду України від 26.11.2011 року, відповідач зазначає, що передбачені законами соціально економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Тому вважає правомірним застосування нормативно правових актів Кабінету Міністрів України, що прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено те, що ОСОБА_2 є громадянкою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, що підтверджується відповідним посвідченням.

Згідно з довідкою прокуратури Волинської області № 13-264-91 від 29.10.1991 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, воєнним трибуналом військ НКВД Волинської області за ст.54-10 та ст. 54-11 КК УРСР була засуджена на 10 років виправно-трудових таборів з конфіскацією майна.

На підставі ст. 3 Закону Української РСР Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні від 17 квітня 1991 року ОСОБА_2 була реабілітована.

ОСОБА_2 перебуває на обліку в Володимир-Волинському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а також підвищення до пенсії в розмірі 43,52 грн.

Підвищення до пенсії щомісячно виплачується відповідачем позивачу, в розмірі, меншому, ніж передбачено законодавством.

Приймаючи рішення у вказаній справі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати ст. 77 Закону України Про пенсійне забезпечення, а не постанову Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року, як зазначає відповідач, а тому позовні вимоги підставні та їх слід задоволити.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції враховуючи наступні обставини.

Відповідно до статті 77 Закону України Про пенсійне забезпечення (далі Закон) призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Позивачка отримувала підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн., відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян, як примусово переселений член сім'ї реабілітованих.

Частиною 1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Не зважаючи на те, що дія положень ст. 77 Закону України Про пенсійне забезпечення не зупинялась, розрахунок зазначеного підвищення до пенсії відповідачем здійснено не згідно з цією статтею, а згідно з постановою КМУ № 654 від 16.07.2008 року.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 9 КАС України щодо пріоритетності законів над підзаконними актами, безпідставними є посилання відповідача на зазначену постанову КМ України, яка обмежує право на отримання вищезазначеного підвищення до пенсії порівняно з правами, встановленими ст. 77 Закону України Про пенсійне забезпечення, а тому застосуванню підлягає саме норма Закону.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що у вищезазначений період позивач мав право на отримання підвищення до пенсії відповідно до ст. 77 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Поряд з цим, згідно ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що адміністративний позов в частині позовних вимог щодо виплати підвищення до пенсії поданий після закінчення шестимісячного строку звернення до суду, який в даному випадку слід обчислювати з дня подачі позову до суду, тобто з 24.01.2017 року. Судом не встановлено підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними, тому позов в частині виплати підвищення до пенсії за період, що виходить за межі строку звернення до суду, вірно залишено без розгляду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і в повному обсязі встановив обставини справи, прийняв обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.

Керуючись ст. 41, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Володимир-Волинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення, а постанову ОСОБА_1 - Волинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2017 року по справі № 154/372/17, 2-а/154/47/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5