Справа № 804/6441/15
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 травня 2017 рокусправа № 804/6441/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Сафронової С.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства « 38 відділ інженерно технічних частин»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2015 р. у справі №804/6441/15

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Державного підприємства « 38 відділ інженерно технічних частин»

про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2015 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі по тексту - Позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державного підприємства « 38 Відділ інженерно-технічних частин» (далі по тексту - Відповідач), в якому просило стягнути з Відповідача на користь держави, в особі Позивача, адміністративно-господарські санкції у розмірі 213 968,70 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 213,97 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 804/6441/15.

Позивач, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, зазначив, що Відповідачем не було виконано норматив щодо працевлаштування інвалідів у 2014 році всупереч приписам Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», з огляду на що до нього застосовано адміністративно-господарські санкції та пеня, що підлягають стягненню в судовому порядку.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року у справі № 804/6441/15 адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства « 38 Відділ інженерно-технічних частин» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - задоволено, (суддя - Турова О.М.)

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що Відповідачем не було доведено, що ним вживалися всі належні заходи щодо виконання вимог ст. 19 Закону № 875-ХІІ та забезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування, адже в поданих щомісячних звітах про наявність вільних робочих місць не зазначалося у графі 4 про наявність таких місць саме для «інвалідів». Крім того, переважна кількість вакантних місць стосувалась посад охоронця, в той час, як Законом України «Про охоронну діяльність» визначено, що до охоронної діяльності залучаються громадяни, які не мають обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків.

Відповідач - Державне підприємство « 38 Відділ інженерно-технічних частин», не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року у справі № 804/6441/15 в повному обсязі та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог Відповідач, зокрема зазначив, що протягом 2014 року підприємством були створені робочі місця для інвалідів з нормальними умовами роботи та відповідним режимом згідно штатних потреб підприємства, про що щомісячно подавались звіти за формою 3-ПН до Дніпродзержинського міського центру зайнятості з відповідною відміткою про наявність вільних робочих місць саме для інвалідів. При цьому двом особам, направленим Дніпродзержинським міським центром зайнятості для працевлаштування до Відповідача, було відмовлено саме з огляду на невідповідність вказаних осіб на підставі наданих ними довідок МСЕК. В той же час, випадки безпідставної відмови підприємства у працевлаштуванні інвалідів відсутні. Зазначено, що чинне законодавство не зобов'язує підприємство самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів за умови наявності факту створення відповідних робочих місць та повідомлення у встановленому законом порядку про їх наявність.

Позивачем - Дніпропетровським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів подано заперечення на апеляційну скаргу в котрих зазначено, що Позивачем подавались звіти за формою 3-ПН лише з серпня 2014 року та виключно за посадою «охоронник», в той час, як у відповідності до приписів ст. 11 Закону України «Про охоронну діяльність», працевлаштування інвалідів здійснюється суб'єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством, виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.

Представники Відповідача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник Позивача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін оскаржувану постанову суду.

У судовому засіданні, заслухавши представників сторін по справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Державне підприємство « 38 Відділ інженерно-технічних частин» зареєстровано у встановленому законом порядку як юридична особа 01.10.2004 року та основним видом економічної діяльності є 84.24 Діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.30).

Відповідно до ліцензії МВС України серії АВ № 507495, Відповідач здійснює ліцензійну діяльність з надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності (а.с.31).

Державне підприємство "38 Відділ інженерно-технічних частин", на виконання вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", було подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт за Формою №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача за 2014 рік складає 511 осіб, з яких середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 15 осіб, при цьому кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону №875-ХІІ, - 20 осіб; середньорічна заробітна плата штатного працівника складає 42793,69грн., а сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (самостійно визначена відповідачем) - не підлягає за відсутністю вини (а.с.5).

Вважаючи, що Відповідачем не було виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, Позивачем було нараховано адміністративно-господарські санкції у розмірі 213 968,70 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 213,97 грн., стягнення яких і було предметом судового розгляду.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб -у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. З ст.18-1 цього Закону Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З наведеного вбачається, що на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів та повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних робочих місць для інвалідів.

При цьому обов'язок підприємства з створення робочих місць для інвалідів, інформування підприємством уповноважених органів щодо наявності на підприємстві робочих місць для працевлаштування осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, не супроводжується обов'язком підприємства займатись пошуком інвалідів для їх працевлаштування на створених робочих місцях для працівників-інвалідів на підприємстві, а створення робочих місць і введення їх в дію має відбуватись з урахуванням стану здоров'я, здібностей і професійних навичок інвалідів, забезпечення прав яких на працевлаштування та на оплачувану роботу здійснюється, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", в редакції закону від 23.02.2006 р., шляхом безпосереднього звернення інвалідів до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачем був виконаний передбачений законом обов'язок інформування центру зайнятості шляхом подання звіту за формою № 10-ПН та щомісячного подання Державним підприємством "38 Відділ інженерно-технічних частин" до Дніпродзержинського міського центру зайнятості звітів форми 3-ПН про наявність вільної вакансії для осіб, яким встановлена інвалідність, що підтверджується матеріалами справи (а.с.33-46).

Відповідно до листа Дніпродзержинського міського центру зайнятості від 19.06.2015 року № 1779 повідомлено, що Відповідачем протягом 2014 року подавалась звітність за формою 3-ПН, при цьому зазначено, що подання відомостей стосовно наявних робочих місць для інвалідів лише з серпня 2014 року. Також вказаним листом повідомлено, що протягом 2014 року інваліди до ДП « 38 Відділ інженерно-технічних частин» не направлялись, так як місце проведення робіт в інших місцях України (а.с.70-72).

При цьому колегія суддів апеляційного суду зауважує, що вищевказані копії поданих відповідачем звітів за формою 3-ПН, містять на зворотньому боці у графі 4 відмітку «Інваліди», що свідчить про безпідставність посилань Позивача на відсутність інформації до серпня 2014 року щодо наявності вакансій саме для інвалідів, що унеможливило направлення останніх для працевлаштування. Зазначені звіти містять штамп вхідної кореспонденції Дніпродзержинського міського центру зайнятості із проставленням відповідної дати та підпису відповідальної особи, яка прийняла інформацію (а.с.33-46).

Більш того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. З ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

На виконання даної норми Закону Міністерством соціальної політики України видано наказ від 31.05.2013 р. №316 «Про затвердження форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання».

Так, згідно з вимогою п. 2.1 Порядку подання звітності № 3-ПН така звітність подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Аналогічне за змістом роз'яснення міститься також у листі Міністерства соціальної політики від 21.08.2013 р. № 9370/0/14-13/026 «Щодо подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

За таких обставин, істотною, на переконання суду, підставою для подання роботодавцем звітності форми №3-ПН є фактична наявність у нього попиту на робочу силу (вакансії), при цьому суд також зауважує, що обов'язку щомісячного подання роботодавцем згаданої звітності законом не встановлено.

Отже, упродовж 2014 року, за який Позивачем було заявлено позовні вимоги, Відповідач звітував перед службою зайнятості належним чином.

Крім того, в 2014 році Відповідачем самостійно було здійснено працевлаштування 4 осіб, яким встановлена інвалідність, а саме ОСОБА_1 на посаду командира взводу з 01.01.2014 року, ОСОБА_2 на посаду охоронника з 04.01.2014 року, ОСОБА_3 на посаду охоронника з 12.11.2014 року, ОСОБА_4 на посаду заступника начальника відділу охоронної діяльності з 08.01.2014 року.

В той же час, двом особам, яким встановлено інвалідність було відмовлено у працевлаштуванні з огляду на їх невідповідність вимогам до займаної посади за станом здоров'я відповідно до наданих довідок МСЕК, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

При цьому випадків безпідставної відмови Відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу судом не встановлено та Позивачем відповідні докази на спростування такого висновку суду - не надавалися.

Аналіз вищевказаних норм Закону дає підстави дійти до висновку, що на підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю покладено обов'язок по перше: виділити та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, по друге: надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, по третє: якщо середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, сплатити відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

При цьому обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування.

З приводу посилань Позивача на те, що переважна більшість вакантних місць складали посади охоронника, в той час, як приписами п. 4 ст. 11 Закону України «Про охоронну діяльність» передбачено, що до охоронної діяльності залучаються громадяни, які не мають обмеження за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків, у зв'язку з чим центр зайнятості був позбавлений можливості направити інвалідів для працевлаштування до Відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Організаційно-правові принципи здійснення господарської діяльності у сфері надання послуг з охорони власності та громадян визначає Закон України «Про охоронну діяльність», відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 1 якого суб'єкт охоронної діяльності - суб'єкт господарювання будь-якої форми власності, створений та зареєстрований на території України, що здійснює охоронну діяльність на підставі отриманої у встановленому порядку ліцензії.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про охоронну діяльність» працевлаштування інвалідів здійснюється суб'єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.

Відповідно до ч. 1 вказаної статті, персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягай 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб'єктом господарювання та подали документи, що вони: 1) не перебувають на обліку в органах охорони здоров'я з приводу психічної хвороби, алкоголізму чи наркоманії; 2) не мають непогашеної чи незнятої судимості за скоєння умисних злочинів; 3) не мають обмежень, встановлених судом щодо виконання покладених на них функціональних обов'язків; 4) не мають обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків; 5) зареєстровані за місцем проживання в установленому законодавством порядку.

Згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян, затверджених наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 145/1501 від 14.12.2004 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2004 року за № 1678/10277, ліцензійні умови є обов'язковими для виконання суб'єктами господарювання, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян, та отримали відповідну ліцензію

Пунктом 3.2 встановлено, що охоронники, охоронці повинні відповідати кваліфікаційним вимогам, визначеним наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 № 336 «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників.

Відповідно до пп. 4.7.2 п. 4.7 Ліцензійних умов, не залучаються до охоронної діяльності громадяни, які за станом здоров'я і фізичного розвитку відповідно до висновку закладу охорони здоров'я не можуть виконувати обов'язки з охорони майна або громадян.

За приписами ст. 12 Закону України «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Відповідно до ч. З ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації і знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу вищенаведених правових норм випливає, що чинне законодавство фактично не забороняє залучати інвалідів до охоронної діяльності, в той же час, залучення останніх має розглядатися в кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням як побажань особи, якій встановлена інвалідність, так і довідки МСЕК, якою визначається можливість для даної особи виконувати відповідну роботу та період такого виконання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що саме з огляду на приписи вищенаведеним правових норм, Відповідачем було прийнято на роботу чотири особи, яким встановлена інвалідність, з огляду на наявність у них фізичної можливості для виконання такої роботи та відповідне бажання, та відмовлено у прийнятті на роботу двох осіб, у зв'язку з відомостями довідок МСЕК.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що специфіка господарської діяльності позивача фактично передбачає при обчисленні кількості місць для працевлаштування інвалідів виключення з числа працівників осіб, які за станом здоров'я і фізичного розвитку відповідно до висновку закладу охорони здоров'я не можуть виконувати обов'язки з охорони майна або громадян.

Крім того, слід зазначити, що як встановлено статтею 3 Закону України «Про охоронну діяльність», цей Закон регулює відносини суб'єктів господарювання під час організації та здійснення ними охоронної діяльності.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є саме Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відтак, до даних правовідносин підлягають застосуванню саме положення спеціального законодавства щодо захищеності інвалідів, а не Закон, який регулює виключно відносини суб'єктів господарювання під час організації та здійснення ними охоронної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що накладення адміністративно-господарських санкцій у сфері правовідносин, що регулюються Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» можливе у випадку винної протиправної поведінки особи, яка полягає у незабезпеченні та не здійсненні заходів щодо працевлаштування інвалідів відповідно до нормативів визначених законом.

Отже, Відповідачем на протязі 2014 року вжиті всі необхідні заходи для забезпечення реалізації прав інвалідів на працевлаштування шляхом як створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, так і безпосереднього їх працевлаштування, порушення законодавства України про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні з боку Відповідача відсутнє, то до нього не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи були порушені норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, і тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року у справі № 804/6441/15 - скасуванню із прийняттям нової про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ч.3 ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "38 Відділ інженерно-технічних частин" - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року у справі № 804/6441/15 - скасувати.

В задоволенні позовних вимог Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу - з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено - 29 травня 2017року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов