Справа № 826/18564/16
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

13 травня 2017 року м. Київ К/800/15664/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу представника позивача громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 адвоката Могили Дмитра Васильовича на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 7 листопада 2016 року №553-16 та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України віл 7 листопада 2016 року №553-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких він звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні причини та систематичне порушення прав людини був змушений покинути країну походження - Російську Федерацію (Республіку Дагестан), оскільки в Російській Федерації проти нього було відкрито кримінальну справу за сфабрикованими звинуваченнями у тероризмі, за якими він пізніше був виправданий.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Так, судами встановлено, що 3 жовтня 2016 року управлінням Державної міграційної служби України в Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, передбачених підпунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатом якого відповідачем прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 7 листопада 2016 року №553-16.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заява позивача не відповідає критеріям, встановленим у положенні пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04.

Крім того, суди виходили з того, що причинами виїзду позивача з країни походження є уникненням встановлення адміністративного нагляду, який є лише системою тимчасових і профілактичних заходів спостереження і контролю за поведінкою конкретних осіб, які відбували покарання в місцях позбавлення волі та не несе за собою реальних загроз, на які позивач посилався при зверненні до третьої особи.

Також суди виходили з того, що позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або переконань, не наведено обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення. Позивач місяць винаймав квартиру у місті Мінську в Республіці Білорусії, проте за притулком в цій країні не звертався.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що згідно листа від 22 серпня 2016 року Служба безпеки України повідомила управління Державної міграційної служби України у Київській області про те, що позивач підтримує зв'язок з особою, причетною до міжнародної терористичної організації «ІДІЛ», а саме - із громадянином Російської Федерації ОСОБА_6, який перебуває у міжнародному розшуку за участь і причетність до функціонування міжнародної терористичної організації «ІДІЛ», запрошуючи останнього до України.

Представник позивача громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 адвокат Могила Дмитро Васильович подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі представник позивача посилається на те, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Основною помилкою відповідача та судів було неправильне застосування Стандартів УВКБ ООН щодо доказування. Стандарт доказування у таких справах - це є «баланс ймовірностей», а тому неприпустимим є висновок відповідача про те, що позивач чогось не довів. Відповідач не наводить жодного доказу на спростування фактів, заявлених позивачем.

Крім того, представник позивача посилається на те, що при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідачу були надані кілька достовірних джерел з сайту УВКБ ООН, звіти авторитетних міжнародних організацій, які збирають інформацію про порушення прав людини професійно, із застосуванням спеціальних методів, проте жодне з цих джерел не проаналізовано.

Проте із вказаними доводами представника позивача погодитись не можна з огляду на те, що судами встановлено всі обставини справи, за результатами якого правомірно відмовлено у задоволенні позову, оскільки підставою для відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення, тобто заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника позивача громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 адвоката Могили Дмитра Васильовича на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 7 листопада 2016 року №553-16 та зобов'язання вчинити певні дії, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець