Справа № 431/1051/17
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 431/1051/17

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Ірметової О.В.

Суддів: Пляшкової К.О., Чернявської Т.І.

при секретарі судового засідання: Дюкаревій М.І.

за участю

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Єфімова С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Луганській області, Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу серії ВВ № 01200300 від 15.02.2017, -

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2017 року зі Старобільського районного суду Луганської області відповідно до ухвали від 31 березня 2017 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Луганській області про скасування постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу серії ВВ № 01200300 від 15.02.2017.

Ухвалою суду від 03 травня 2017 року по даній справі було залучено в якості другого відповідача Державну службу України з безпеки на транспорті.

Свій адміністративний позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є власником автобусу. Відповідно до ліцензії серії НОМЕР_2 від 30.01.2013 здійснює внутрішні перевезення пасажирів автобусом та забезпечення потреб мешканців с. Шпотине Старобільського району Луганської області. 04 січня 2017 року об 11 год 55 хв старшим державним інспектором ВДК Тупіченко О.М. та старшим державним інспектором ВДК Хмелевським А.Ю. був складений акт ВВ № 120236 про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. 15 лютого 2017 року начальником управління Укртраснбезпеки у Луганській області було винесено постанову ВВ № 0120030 про застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення вимог ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме не оформлений квитково-касовий лист, у розмірі 1700 грн. Вважає вказану постанову не законною, оскільки він має усі дозвільні документи для здійснення перевезення пасажирів, видаткову накладну на придбання білетів, акт прийому-передачі білетів, книгу обліку доходів для платників єдиного податку І і ІІ груп та платників єдиного податку ІІІ групи, які не є платниками податку на додану вартість. Також зазначив, що обов'язок ведення вказаного квитково-касового листа не може бути застосований в даному випадку, оскільки вказаним автобусом не здійснюються міжміські та міжнародні перевезення.

За таких підстав позивач просив задовольнити позовні вимоги та скасувати постанову серії ВВ №0120030 від 15.02.2017 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 1700 грн.

Під час судового засідання позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та зазначив, що наказ Міністерства транспорту України № 279 від 31.05.2000, яким було затверджено форму квитково-касового листа, було скасовано, тобто на теперішній час не має чітко визначеної форми та порядку ведення квитково-касового листа.

Представник відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с.57-60). В своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що дійсно було проведено рейдову перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів, яким було зафіксовано в акті від 04 січня 2017 року серії ВВ № 120236 порушення вимог ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме перевезення пасажирів за приміським регулярним маршрутом без квитково-касового листа. За наслідками розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, начальником Управління Укртрансбезпеки у Луганській області винесено постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Представник відповідача зазначив, що позивач, як автомобільний перевізник, при наданні послуг з перевезення пасажирів, не забезпечив водія транспортного засобу, квитково-касовим листом. Також представник відповідача зазначив, що відповідно до п. 2.3 р. 2 Порядку реєстрації та ведення книг обліку розрахункових операцій і розрахункових книжок, затвердженої наказом ДПА України від 01.12.2000 № 614, форма книги ОРО, що використовується при наданні послуг пасажирським автомобільним транспортом у разі проведення розрахунків без застосування РРО, повинна відповідати формі товарно-касової книги, наведеної у додатку 13 (для міських та приміських автобусних маршрутів) та в додатку 14 (для міжміських автобусних маршрутів) до п. 3.1.1 Інструкції про порядок обліку бланків квитків на проїзд автомобільним транспортом та готівки, отриманої від перевезень пасажирів і багажу, затвердженої наказом Міністерства транспорту України від 31.05.2000 № 279 «Про затвердження Інструкції про порядок обліку бланків квитків на проїзд автомобільним транспортом та готівки, отриманої від перевезень пасажирів і багажу». Разом з тим, представник відповідача зазначив, що наказ Міністерства транспорту України від 31.05.2000 № 279 «Про затвердження Інструкції про порядок обліку бланків квитків на проїзд автомобільним транспортом та готівки, отриманої від перевезень пасажирів і багажу» був визнаний таким, що втратив чинність відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 25.05.2006 № 503 «Про затвердження Типових форм квитків на проїзд пасажирів і перевезення, багажу на маршрутах загального і перевезення багажу на маршрутах загального користування». Отже, порядок обліку бланків квитків на проїзд автомобільним транспортом та готівки, отриманої від перевезень пасажирів і багажу відноситься до компетенції Міністерства транспорту України. Разом з тим, представник відповідача зазначив, що виходячи із тенденції дерегуляції підприємницької діяльності, Міністерство інфраструктури України, не наполягає на обов'язковості форми та інструкції по веденню квитково-касового листа, залишивши цей документ в ст. 39 Закону та в переліку обов'язкових документів. На думку представника відповідача, суб'єкт підприємницької діяльності має можливість самостійно розробити форму та порядок ведення квитково-касового листа. На підставі вищевикладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, врахувавши практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог з наступних підстав.

В судовому засіданні були встановлені та підтверджені належними доказами, щодо яких у сторін не виникало спорів, наступні обставини.

ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 18.10.2012, що підтверджено випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.61), є платником єдиного податку ІІ групи, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серії НОМЕР_3, виданого Старобільською МДПІ 20.12.2012 (а.с.62).

ОСОБА_1 є власником автобусу марки ПАЗ, модель 32054-07, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.9).

Згідно Ліцензійній картці серії НОМЕР_4 до ліцензії серії НОМЕР_2, строк дії ліцензії з 30.01.2013 - необмежений, ОСОБА_1 дозволений вид робіт згідно з ліцензією - внутрішні перевезення пасажирів автобусами (а.с.12-13).

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 30.12.2016 № 1005 було затверджено щотижневий графік проведення рейдових перевірок, які здійснюються територіальними органами Укртрансбезпеки (а.с.71).

Згідно додатку до цього наказу Управління Укртрансбезпеки у Луганській області у період з 02.01.2017 по 08.01.2017 здійснювало рейдову перевірку на АС «Автостанція Старобільськ» ± 200 м (а.с.72-75).

04 січня 2017 року об 11 год 55 хв старшим державним інспектором ВДК Тупіченко О.М. та старшим державним інспектором ВДК Хмелевським А.Ю. був складений акт ВВ № 120236 про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (а.с.6). Під час перевірки виявлено порушення: надання послуг з перевезення пасажирів на приміському маршруті Старобільськ- Тецьке № 135 без квитково-касового листа, відповідальність за які передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Водій відмовився від надання пояснень про причини порушень.

15 лютого 2017 року начальником управління Укртрансбезпеки у Луганській області було винесена постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу ВВ № 0120030 у розмірі 1700,00 грн. (а.с.8).

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, врегульовано Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року № 2344-ІІІ.

Статтею 5 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Згідно ст. 6 зазначеного Закону України, державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб'єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням суб'єктами господарювання ліцензійних умов, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами, а також диспетчерського контролю за роботою автомобільних перевізників визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567 (далі Порядок № 1567).

Згідно з Порядком № 1567, державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб'єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

При цьому, згідно із ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об'єктах, що використовуються суб'єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту (п. 14 Порядку № 1567).

Відповідно до пунктів 15, 16, 19 Порядку № 1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом. Рейдова перевірка проводиться групою посадових осіб у кількості не менш як дві особи. Рейдова перевірка проводиться у строк, зазначений у направленні на перевірку.

Характерною особливістю рейдових перевірок, на відміну від планових чи позапланових перевірок, є те, що вони здійснюються не відносно автомобільного перевізника, тобто суб'єкта господарювання або власника транспортного засобу, а відносно безпосередньо водія транспортного засобу, який ним керує на лінії на час проведення перевірки, і водій, виступає на час перевірки головним фігурантом перевірки. Тому участь самого суб'єкта господарювання (автомобільного перевізника або власника транспортного засобу) при проведенні рейдової перевірки не є обов'язковою, за винятком тих випадків, коли водій транспортного засобу і перевізник є однією і тією ж особою. При виявленні порушень законодавства про автомобільний транспорт, які підпадають під дію ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", на підставі якої застосовуються фінансові санкції, відповідальність за вчинені порушення несе не водій транспортного засобу, а автомобільний перевізник.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем дотримана процедура проведення перевірок, яка визначена зазначеним Порядком № 1567.

Статтею 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, зокрема для регулярних пасажирських перевезень: для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Згідно з Порядком зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 року № 422, водій транспортного засобу зобов'язаний надавати на час перевірки посадовій особі документи, на підставі яких здійснюється перевезення, виконувати вимоги посадової особи, передбачені Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, та розпочинати рух лише з дозволу посадової особи. Перевірка одного транспортного засобу проводиться протягом не більше однієї години. Рух транспортного засобу дозволяється після закінчення перевірки посадовими особами.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи: за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документи для регулярних пасажирських перевезень для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України;

Отже, у перевізника виникає відповідальність у випадку відсутності у водія вищевказаних документів, а саме: посвідчення водія відповідної категорії, схеми руху, розкладу руху, квитково-касового листа, полісу страхування наземних транспортних засобів, полісу обов'язкового особистого страхування водіїв від нещасних випадків на транспорті, реєстраційних документів на транспортний засіб, відповідно до вимог ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Наказом Міністерства транспорту України від 31 травня 2000 року N 279 (далі - наказ № 279), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 червня 2000 року за N 369/4590, було затверджено Інструкцію про порядок обліку бланків квитків на проїзд автомобільним транспортом та готівки, отриманої від перевезень пасажирів і багажу. Також додатком № 13 до цієї Інструкції було затверджено форму квитково-касового листа.

Згідно з наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 25 травня 2006 року N 503 наказ №279 втратив чинність. Існування іншого нормативно-правового акту, яким визначено форму квитково-касового листа, порядок його ведення тощо, судом не встановлено. Відсутність такого нормативно-правового акту підтвердив й представник відповідача.

Закон України «Про автомобільний транспорт», окрім як обов'язку наявності у водія транспортного засобу квитково-касового листа, жодним чином не врегульовує питання щодо форми цього документа, порядку його ведення тощо.

Тобто, на день проведення рейдової перевірки та прийняття відповідачем оскаржуваної постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу на позивача, не було визначеної на законодавчому рівні форми квитково-касового листа.

Таким чином, приписи частин другої статті 39 Закону є нечіткими, неузгодженими і непередбачуваними у застосуванні, адже допускають декілька варіантів юридично значимої поведінки суб'єктів правовідносин та множинне розуміння їх обов'язків, що є порушенням принципу правової визначеності.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій правовідносин, що виникають

Принцип правової визначеності безпосередньо не закріплений у національному законодавстві, але його значущість для результативного правового регулювання підтверджується практикою Конституційного Суду України. Власне бачення правової визначеності Конституційний Суд України сформулював у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками, в якому зазначається, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абзац другий підпункту 5.4 п. 5 мотивувальної частини). Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості та однозначності правових норм, зокрема передбачуваності (прогнозованості) законодавчої політики в соціальній сфері та стабільності правових норм як відсутності частого внесення змін до нормативно-правових актів. Тож правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають.

Цей принцип має широке застосування у практиці Європейського Суду з прав людини.

У справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, рішення від 18.12.2008) суд зробив висновок, що «надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля».

Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб'єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

У судовому засіданні було встановлено, що ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» вимагає від водія мати під час здійснення перевезення пасажирів, в даному випадку, квитково-касовий лист, при цьому на законодавчому рівні чітко не визначено його форма та порядок ведення, а тому суд дійшов висновку порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання представника відповідача на тенденції дерегуляції підприємницької діяльності та можливість позивача оформити квитково-касовий лист за власним розсудом не приймаються до уваги судом, оскільки жодного роз'яснення Міністерства інфраструктури України або іншого органу виконавчої влади, до повноважень якого входить надання роз'яснень з питань застосування норм Закону України «Про автомобільний транспорт», з цього питання не було.

У відповідності зі статтею 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, водночас частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Оскільки у судовому засіданні було встановлено відсутність на законодавчому рівні затвердження форми квитково-касового листа та порядок його ведення, а тому положення ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» в частині зобов'язання водія мати квитково-касовий лист, щодо якого на законодавчому рівні не визначено форму та порядок його ведення, а тому є порушення принципу правової визначеності, що є порушенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що призводить до неоднозначного трактування та застосування положень цієї статті, суд дійшов висновку про відсутність підстав у відповідача застосовувати до позивача адміністративно-господарський штраф саме з цих підстав. Під час судового розгляду справи сторонами не було зазначено, а судом не було встановлено інших порушень з боку позивача вимог ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування постанови Укртрансбезпеки у Луганській області постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу серії ВВ № 01200300 від 15.02.2017 у розмірі 1700 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що під час подання адміністративного позову до Старобільського районного суду Луганської області позивач ОСОБА_1 не сплатив судовий збір та ухвалою суду від 13 березня 2017 року було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі (а.с.19).

На день закінчення розгляду справи позивач не надав суду докази щодо сплати судового збору та з урахуванням вимог ч. 1 ст. 94 КАС України стягнення суми судового збору підлягає за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 71, 72, 86, 94, 158-163 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Луганській області, Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ВВ № 01200300 від 15.02.2017 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Луганській області про застосування адміністративно-господарського штрафу серії ВВ №01200300 від 15.02.2017 у сумі 1700 грн.

Стягнути в доход Державного бюджету України (за банківськими реквізитами: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Києві/22030106, код за , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (пр-т Перемоги, 14, м. Київ, 01135, Україна, ) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок грн 00 коп.).

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 02 червня 2017 року.

Головуючий суддя О.В. Ірметова
Суддя Суддя К.О. Пляшкова Т.І. Чернявська