Справа № 815/677/17
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/677/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бутенко А.В.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.,

сторін:

позивача - ОСОБА_1 (особисто),

представника позивача - ОСОБА_2 (по довіреності),

представник відповідача - Ващіліна Н.С. (по довіреності),

перекладач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 6 від 11.01.2017 року, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ № 6 від 11.01.2017 року;

- зобов'язати Відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав зазначених в адміністративному позові (а.с. 3-7).

Представник відповідача заперечувала проти позову та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснивши, що оскаржуване рішення винесено законно, на підставі діючого законодавства, а тому є правомірним з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов (а.с. 28-36).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, судом встановлено наступні факти на обставини.

Відповідач на підставі ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", є центральним органом державної виконавчої влади та згідно ст.ст. 11, 12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, ст. 104 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що в грудні 2015 р. Позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

22.03.2016 р. Позивач отримав Повідомлення №5/1-104/1 від 17.03.2016р про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 52 від 17.03.2015 р. у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також судом встановлено, що Рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду та постановою від 19.04.2016 року по справі 815/1391/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, позов задоволено частково, скасовано наказ № 52 від 17.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано Відповідача повторно розглянути заяву про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.11.2016 року Одеський апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишив без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду - залишено без змін. Рішення по справі набрало законної сили 03.11.2016 року.

18.01.2017 р. Позивач повторно отримав повідомлення видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 3 від 11.01.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 6 від 11.01.2017 року (а.с. 10-15).

Не погоджуючись із Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 6 від 11.01.2017 року, Позивач з даним позовом звернувся до суду.

Оцінюючи оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України та доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини, які були встановлені в постанові Одеського окружного адміністративного суду по справі 815/1691/16, яке набрало законної сили, в даному рішенні не встановлюються.

Як вбачається із повідомлення, виданого ГУ ДМС України в Одеській області за № 3 від 11.01.2017, причиною відмови Відповідача визначає очевидну не обґрунтованість заяви Позивача, відсутність надання документальних доказів на підтвердження усних пояснень та відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації по країні походження.

Суд не погоджується із даним рішенням виходячи з наступного.

У п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» зокрема зазначено: «Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися».

Суд зазначає, що Позивач не відноситься до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону, оскільки заява Позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону.

Окрім того, п. 1 ст. 1 Закону визначає, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом наслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону, в якій зазначено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Судом встановлено, що на території Сирійської Арабської Республіки продовжується запеклий внутрішній збройний конфлікт, що підтверджується, зокрема, висновками: Контактного інформаційно-аналітичного центру з моніторингу міграційних процесів Державної міграційної служби України в «Оперативний звіт моніторингу міграційних процесів».

Зазначена інформація свідчить про об'єктивні побоювання Позивача стосовно повернення до країни походження. Це свідчить про те, що інформація по країні походження не була всебічно досліджена, а отже має місце формальний підхід до розгляду справи.

Також, суд зазначає, що Відповідачем не було звернено увагу на етнічну приналежність та віросповідання Позивача. ОСОБА_1 є етнічним армянином та сповідує християнство, католицького спрямування. Таким чином, Позивач через своє походження та релігію підпадає під одразу 2 групи ризику в Сирії, а саме, Рекомендації з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція IV, 01 ноября 2015 , доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/5682afca4.htmI [последняя дата доступа 2 февраля 2017] встановлюють, зокрема, наступне: «Если ходатайства, поданные лицами, ищущими убежище, которые покинули Сирию, рассматриваются в индивидуальном порядке в соответствии с установленными процедурами предоставления убежища или определения статуса беженца, то УВКБ ООН считает, что лица, имеющие любую из нижеприведенных характеристик или несколько из них, могут нуждаться в международной защите в значении Конвенции 1951 г., если, конечно, данное лицо не подпадает под применение положений об исключении (см. п. 29). Члены семей или лица, иным образом тесно связанные с лицами, имеющими любую из нижеприведенных характеристик, также могут, в зависимости от конкретных обстоятельств дела, нуждаться в международной защите как беженцы. В соответствующих случаях необходимо отдельно учитывать преследования, которым лица, ходатайствующие о предоставлении статуса беженца, возможно, подвергались в прошлом. Перечисленные ниже характеристики не обязательно носят исчерпывающий характер; они основаны на информации, доступной на момент подготовки данного документа. Таким образом, ходатайство не следует автоматически рассматривать как необоснованное лишь потому, что оно не подпадает ни под одну из нижеописанных характеристик:

- Члены религиозных групп, в том числе сунниты, алавиты, исмаилиты, шииты- двунадесятники, друзы, христиане и езиды.

- Члены этнических меньшинств, в том числе курды, туркмены, ассирийцы, черкесы и армяне».

Більш того, в Повідомленні, отриманим Позивачем, зазначається про виключення Позивача з визначення «біженець на місці» з посиланням на Керівництво з процедур та критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, через те, що він не звернувся за захистом одразу після загострення ситуації в Сирійській Арабській Республіці в 2011 р.

Суд зазначає, що визначення «біженець на місці» у відповідності до вищезазначеного Керівництва жодним чином не встановлює строки на звернення за захистом, а саме:

« 94. Требование, чтобы лицо находилось вне пределов своей страны для того чтобы называться беженцем, не означает, что это лицо должно обязательно покинуть ее нелегально или даже из-за вполне обоснованных опасений. Оно может решить попросить статус беженца после пребывания какого-то времени за границей. Лицо, которое не было беженцем в момент отъезда из страны, но которое становится беженцем позднее, называется беженцем «на месте».

Отже, такий висновок не є обґрунтованим, та свідчить про формальний підхід до розгляду справи.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що у Відповідача не було підстав вважати заяву Позивача «очевидно необґрунтованою», тому враховуючи всі обставини, Відповідач повинен був прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути заяву Позивача за повною процедурою.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує правомірність прийнятого рішення.

Виходячи з положень ч. 2 КАС, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, суд вважає наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 6 від 11.01.2017 року прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та такими, що підлягаю скасуванню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Вирішення питання про прийняття рішення щодо оформлення документів є компетенцією органів міграційної служби (його дискреційними повноваженнями), але суд зазначає, що постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі 815/1391/16, яке набрало законної сили, вже було визнано неправомірним та скасовано наказ № 52 від 17.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та було зобов'язано Відповідача повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, Відповідачем повторно прийнято наказ № 6 від 11.01.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке визнано судом неправомірним, тому суд вважає за можливе, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст.6-8, 71, 86, 122, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати наказ № 6 від 11.01.2017 року.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 31.05.2017 року.

Суддя Бутенко А.В.