Справа № 591/109/17
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 р. Справа № 591/109/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Бартош Н.С. , Присяжнюк О.В.

за участю секретаря судового засідання Дудка О.А.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2017р. по справі № 591/109/17

за позовом ОСОБА_1

до Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням зміни позовних вимог просив:

-визнати дії Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо невиплати пенсії призначеної з 12.05.2016р. протиправними;

-зобов'язати відповідача нарахувати та здійснювати виплати з 12 травня 2016р. пенсії за вислугу років, призначеної ОСОБА_1 відповідно до ст..86 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2017р. позов задоволено.

Сумське обєднане управління Пенсійного фонду України Сумської області, не погодившись з судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою встановлено обмеження щодо виплати при значених пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах , передбачених законом України « Про прокуратуру», просило скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, пояснив, що в період 2016р.-2017р. встановлено законодавче обмеження виплати пенсії працюючим прокурорам, а тому пенсійним органом правомірно не виплачується пенсія ОСОБА_1 з травня 2016р.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, надав письмові заперечення, пояснив , що на час набуття ним права на пенсію (30 вересня 2015р.), обмеження щодо виплати призначеної пенсії, встановлені в ст.86 Закону України «Про прокуратуру» в період з 2016р.-2017р. не були встановлені, а тому пенсійним органом безпідставно припинена виплата пенсії.

Колегія суддів, розглянувши справу в режимі відеоконференції, вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної с карги, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.195 КАС України справа розглядається в межах вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 працює з 1999р. та на час розгляди справи в суді в органах прокурори, зокрема начальником відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Сумської області, з 12.05.2016р. йому призначено пенсію за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України « Про прокуратуру», та з цього часу виплата пенсії позивачу не проводиться.

19.10.2016р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про розяснення причин невиплати пенсії.(а.с.71)

25.10.2016р. відповідач повідомив позивача листом, що з 12.05.2016р. виплата пенсії не здійснюється, оскільки ОСОБА_1 продовжує працювати на посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Сумської області.(а.с.74)

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право на пенсію до встановлення законодавчого обмеження виплати призначеної пенсії, а тому пенсійним органом неправомірно не проводиться виплата, призначеної пенсії.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено обов'язок органів державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до ч.15 ст.86 Закону України « Про прокуратуру» ( в редакції , що діяла з 01.01.2016р. по 31.12.2016р.) «тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:

особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Відповідно до ч.15 ст.86 Закону України « Про прокуратуру» ( в редакції , що діє з 01.01.2017) тимчасово, по 31 грудня 2017 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Закони України, якими внесені зміни до ч.15 ст.86 Закону України « Про Прокуратуру» , зокрема від 24.12.2015р. № 911-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» та від 06.12.2016р. № 1774-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» є чинними, не скасовані та не визнані не конституційним.

Таким чином, в період з травня 2016р. та на час розгляду справи законодавчо встановлено обмеження виплати призначеної пенсії особам, які і працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України « Про прокуратуру».

Єдиною підставою для поновлення виплати вищевказаної пенсії , згідно абз. четвертого ч.15 ст.86 Закону України « Про прокуратуру» є звільнення особи з роботи.

Колегія суддів зазначає, що позивач працював в органах прокуратури з моменту призначення пенсії (травень 2016р.) та по цей час, а тому виплата призначеної йому в травні 2016р. пенсії відповідно до Закону України " Про прокуратуру" пенсійним органом правомірно обмежена в зазначений період.

Вирішуючи спір суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, не врахував положення ч.15 ст.86 Закону України « Про прокуратуру» в редакції чинній на час спірних правовідносин, безпідставно посилався на Закон України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та практику Верховного Суду України, які не регулюють та не стосуються спірних правовідносин, що призвело до невірного вирішення справи.

Посилання відповідача щодо не врахування судом першої інстанції ст.47 Закону України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України « Про державну службу», якими встановлено обмеження виплати працюючим прокурорам є помилковими, тому як позивачу призначена пенсія відповідно до Закону України « Про прокуратуру», яким також встановлені обмеження щодо виплати раніше призначеної пенсії.

Також, колегія суддів вважає помилковими врахування судом першої інстанції рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016р. № 7-рп/2016 , яка скасовує законодавчо встановлено обмеження максимального розміру пенсії, призначеної відповідно до Закону України " Про прокуратуру".

Рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційним положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме першого речення ч.1 ст. 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу","Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Колегія суддів зазначає, що пенсія позивачу призначена відповідно до Закону України Про прокуратуру, а не згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а отже зазначене рішення Конституційного Суду України не стосується спірних правовідносин щодо виплати пенсії.

Доводи суду першої інстанції щодо звуження прав позивача, порушення ст.22 Конституції України, з посиланням на рішення Конституційного Суду Українни від 08.06.2016р. № 4-рп/2016р. внаслідок невиплати пенсії, колегія суддів вважає помилковими, оскільки зазначене рішення визнає неконституційними положення Закону України " Про судоустрій та статус суддів" і не стосується позивача, який не є суддею і не отримує щомісячне довічне грошове утримання відповідно до вказаного закону.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Право встановлювати законодавчі обмеження щодо соціальних виплат узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі "ОСОБА_3 проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально - економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року .

За таких обставин, суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права та встановив обставини справи, що призвело до помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно було встановлено обставини справи та порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області задовольнити.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 06.04.2017р. по справі № 591/109/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволені позову ОСОБА_1 -відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст постанови виготовлений 29.05.2017 р.