Справа № 826/3201/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 травня 2017 року № 826/3201/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Аблова Є.В., суддів - Літвінової А.В., Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, компенсації за час невикористаної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1) з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (надалі - відповідач або ДСНС України), в якому просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01.09.2016 по 01.02.2017 у розмірі 70 318,18 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму компенсації за невикористані відпустки в 2015 та 2016 роках у розмірі 19 672,78 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 14 000 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.02.2017 за весь період затримки розрахунку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв'язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 з посади заступника Міністра надзвичайних ситуацій України розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 № 384-р, що було доведено у судовому порядку, та поновленням його на зазначеній посаді лише 1 лютого 2017 року на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2016 по справі № 826/680/16, відповідач, як правонаступник Міністерства, мав виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.09.2016 по 01.02.2017 у розмірі 70 318,18 грн. (наразі не виплачений), компенсації за невикористані відпустки в 2015 та 2016 роках всього у розмірі 19 672,78 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Крім того, 1 лютого 2017 року розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.02.2017 №55-р ОСОБА_1 було звільнено з посади за поданою заявою на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (у зв'язку з реорганізацією Міністерства надзвичайних ситуацій України), що згідно зі ст. 44 цього Кодексу є підставою для виплати вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях, в яких зазначив, що відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» посада позивача (заступник міністра) належить до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу. Звільнення позивача 01.02.2017 з посади здійснено на підставі заяви останнього, а відтак вважається, що ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням, а не за ініціативи власника на підстав ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Дані обставини, на думку представника відповідача, спростовують правомірність заявлених позовних вимог.

У цьому судовому засіданні за згодою представників сторін суд, керуючись ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Указом Президента України від 29.05.2012 року № 358/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника надзвичайних ситуацій України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 року № 384-р ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Міністра надзвичайних ситуацій України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Наказом Заступника голови Державної служби з надзвичайних ситуацій України (далі - ДСНС України), голови комісії з проведення реорганізації Міністерства з надзвичайних ситуацій від 18.08.2015 року №52 оголошено розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 року №384-р та наказано вважати ОСОБА_1 таким, який припинив роботу на посаді з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

У подальшому, наказом Заступника голови ДСНС України, голови комісії з проведення реорганізації Міністерства з надзвичайних ситуацій від 31.12.2015 року №53 наказ від 18.08.2015 року №52 змінено - визначено, що ОСОБА_1 припинив роботу на посаді з 18.12.2015 року.

Не погоджуючись із законністю перелічених розпоряджень Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 року № 384-р та наказів ДСНС України та підставами для звільнення із займаної посади, позивач оскаржив їх до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2016 року по справі №826/680/16 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Міністерства надзвичайних ситуацій України про поновлення на роботі позовні вимоги задоволені. Зокрема, визнано протиправними та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 року №384-р, накази заступника Голови ДСНС України, голови комісії з проведення реорганізації Міністерства надзвичайних ситуацій від 18.08.2015 року №52 та від 31.12.2015 року №53; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Міністра надзвичайних ситуацій України, голови комісії з проведення реорганізації Міністерства надзвичайних ситуацій України. Стягнуто з Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 40 788,08 грн. Звернуто до негайного виконання цю постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Міністра надзвичайних ситуацій України, голови комісії з проведення реорганізації Міністерства надзвичайних ситуацій України, стягнення з Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 4980 грн.

Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2016 року у справі №826/680/16 була залишена без змін у наведених вище частинах постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.11.2016 року, та набрала законної сили в порядку ч. 3 с. 254 КАС України з 03.11.2016 року.

На виконання зазначеної постанови суду від 30.08.2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 01.02.2017 року №54-р про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Міністра надзвичайних ситуацій України та проведено виплату суми середнього заробітку лише за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2015 року по 30.08.2016 року у розмірі 40788,08 грн.

Між тим, відповідно до указів Президента України від 24.12.2012 року №726/2012 «Про деякі заходи оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» та від 16.01.2013 року №20/2013 «Деякі питання Державної служби України з надзвичайних ситуацій» Міністерство надзвичайних ситуацій України було реорганізоване у Державну службу України з надзвичайних ситуацій, з наданням ДСНС України статусу правонаступника Міністерства.

З огляду на наведені обставини, 06.10.2016 року позивач подав на ім'я Прем'єр-міністра України заяву з проханням звільнити його з посади заступника Міністра надзвичайних ситуацій України у зв'язку з припиненням міністерства.

01 лютого 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №55-р про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Міністра надзвичайних ситуацій України згідно з поданою заявою.

При цьому, остаточний розрахунок по заробітній платі за час вимушеного прогулу, а саме: за період з 01.09.2016 по 01.02.2017 (тобто, по день поновлення на посаді), виплату компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за 2015 і 2016 роки не здійснено. Також, на переконання позивача, відповідач мав відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, який обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, однак вказані дії ДСНС України (правонаступником реорганізованого Міністерства) вчинені не були. Дані обставини стали підставами для звернення позивача із цим позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Розглядаючи справу по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до п.п. 1, 10 Положення про Міністерство надзвичайних ситуацій України, затверджене указом Президента України від 06.04.2011 року №402/2011 (цей Указ втратив чинність на підставі указу Президента №20/2013 від 16.01.2013), назване Міністерство (МНС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МНС України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері цивільного захисту, рятувальної справи та гасіння пожеж, державного нагляду у сфері техногенної, пожежної, промислової безпеки та гірничого нагляду, поводження з радіоактивними відходами, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, профілактики травматизму невиробничого характеру, а також гідрометеорологічної діяльності.

МНС України очолює Міністр, який призначається на посаду за поданням Прем'єр-міністра України і звільняється з посади Президентом України.

Міністр має першого заступника та заступника Міністра - керівника апарату. У разі необхідності для забезпечення здійснення Міністерством окремих завдань рішенням Президента України в МНС України вводиться посада заступника Міністра.

Як вбачається з наявних матеріалів справи та було встановлено Окружним адміністративним судом міста Києва під час розгляду справи №826/680/16, позивач - ОСОБА_1 упродовж періоду з 29.05.2012 року по 18.12.2015 року обіймав посаду заступника Міністра надзвичайних ситуацій України, на яку був призначений за рішенням Президента України.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначає Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 року №3166-VI (далі по тексту - Закон №3166-VI).

Статтею 1 та ч. 2 ст. 16 цього Закону передбачено, що систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України. Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Частиною першою ст. 6 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 07.10.2010 року №2591-VI (далі по тексту - Закон №2591-VI) встановлено, що до складу Кабінету Міністрів України входять Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, три віце-прем'єр-міністри та міністри України.

За змістом норм ч.ч. 1, 2 і 4 ст. 9 Закону №3166-VI, ст. 21 Закону №2591-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міністр має першого заступника та заступників, один з яких є заступником з питань боротьби з корупцією.

Перший заступник міністра, заступники міністра дають обов'язкові для виконання державними службовцями та працівниками апарату міністерства та його територіальних органів (у разі утворення) доручення.

Першого заступника і заступників міністра призначає на посади та звільняє з посад Кабінет Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України.

У разі звільнення міністра перший заступник міністра та заступники міністра звільняються з посад Кабінетом Міністрів України.

В силу норм ч. 5 ст. 9, ст. 10 Закону №3166-VI та ч. 3 ст. 6 Закону №2591-VI посади першого заступника міністра та заступників міністра (тобто, міністра - члена Уряду), окрім посади заступника міністра - керівника апарату, належать до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу.

Тобто, з контексту наведених норм Законів №3166-VI та №2591-VI вбачається закріплення на законодавчому рівні диференціації класифікації посад у центральних органах виконавчої влади, зокрема, на політичні та адміністративні, що було здійснено відповідно до Стратегії реформування системи державної служби в Україні, затвердженої указом Президента України від 14.04.2000 року №599/2000.

Згідно положень цієї Стратегії на основі класифікації посад в органах державної влади за змістом і характером діяльності, способами призначення та надання повноважень було запропоновано за доцільне законодавчо визначити такі типи посад: політичні, адміністративні, патронатні. Зокрема, до політичних посад вирішено віднести посади Прем'єр-міністра України, інших членів Кабінету Міністрів України та деякі інші посади, статус яких як політичних буде визначено законами України. Особи, які займатимуть політичні посади, повинні зосередитися на визначенні урядової політики, розв'язанні стратегічних проблем економічного і соціального розвитку суспільства та відповідної сфери управління і з цією метою мають бути звільненими від щоденних адміністративних справ та управління персоналом. Ці посади не повинні відноситися до категорій посад державних службовців, передбачених Законом України «Про державну службу», дія якого має поширюватися на них у частині, що не суперечитиме відповідним законам України. Виконання функцій з організації та впровадження рішень міністра, прийнятих у межах законодавства, прийняття управлінських рішень щодо завдань, покладених на апарат міністерства, а також управління персоналом повинен здійснювати державний секретар міністерства. Ця посада має відноситися до адміністративних посад і бути вищою серед посад державних службовців міністерства.

До адміністративних посад мають належати також інші посади керівників, заступників керівників та спеціалістів, крім політичних і патронатних посад. Вони в установленому порядку віднесені до відповідних категорій посад державних службовців. Особи, які займатимуть ці посади, мають зберігати інституційну пам'ять, організаційний досвід, забезпечувати стабільну роботу органів державної влади відповідно до законодавства. Зміна керівників, структури та підпорядкування органів державної влади не може бути підставою для звільнення з посад державних службовців, які займають адміністративні посади в органах державної влади.

Проаналізувавши зміст норм Закону №3166-VI суд дійшов висновку, що правовий статус осіб, які займають політичні посади (в тому числі поняття «політичні посади», правила проходження служби та звільнення зі служби, питання соціального і матеріального забезпечення таких осіб), чітко не був визначений цим Законом.

Натомість ч. 6 ст. 9 Закону №3166-VI встановлено, що соціальне та інше забезпечення першого заступника міністра, заступників міністра здійснюється в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про Кабінет Міністрів України» для членів Кабінету Міністрів України.

В свою чергу нормами ст.ст. 55, 57 і 58 Закону №2591-VI передбачено наступне. Умови оплати праці членів Кабінету Міністрів України визначаються відповідно до законодавства. Члени Кабінету Міністрів України мають право на щорічну відпустку тривалістю тридцять календарних днів.

Час роботи на посаді члена Кабінету Міністрів України зараховується до стажу державної служби, загального і безперервного стажу роботи, стажу роботи (служби) за спеціальністю, стажу роботи, який дає право на встановлення процентних надбавок до заробітної плати та одержання одноразової винагороди за вислугу років (за стаж роботи за спеціальністю на даному підприємстві), процентної надбавки за вислугу років, виплату винагороди за підсумками роботи.

Пенсійне забезпечення колишніх членів Кабінету Міністрів України здійснюється в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про державну службу».

Згідно позиції представника відповідача, позивач за своєю правосуб'єктністю відноситься до спеціальної категорії суб'єктів права (осіб, які обіймають політичні посади), правовідносини з якими (в тому числі з питання соціального забезпечення при звільнені з посад) регулюються виключно нормами спеціального законодавства, а саме - Законом України «Про Кабінет Міністрів України».

Суд критично оцінює такі доводи відповідача у зв'язку з тим, що норми як Закону №3166-VI, так і Закону №2591-VI не містять жодних обмежень прав осіб, які обіймають політичні посади, на працю та відпочинок, своєчасне отримання гідної винагороди за виконану роботу, та скасовують гарантії захисту таких своїх прав у суді.

Між тим, ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Також громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

В силу приписів ст.ст. 21, 22 і 24 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Також нормами Закону №2591-VI правила звільнення членів Кабінету Міністрів України, та відповідно заступників міністрів - членів Уряду, окремо не визначені. Натомість правовідносини, що виникають при звільненні між працівником та власником або уповноваженою ним особою, регулюються трудовим законодавством, в тому числі Кодексом законів по працю України (далі по тексту - КЗпП України), Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР, Законом України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу цього Конституційний Суд України в своїх рішеннях від 22.09.2005 року №5-рп/2005, від 29.06.2010 року №№17-рп/2010, від 22.12.2010 року №23-рп/2010, 11.10.2011 року №10-рп/2011 зазначив, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносин залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде реалізовано, тобто, набуте право не може бути скасоване, звужене.

Згідно з п. 4 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що положення ч. 5 ст. 9 Закону №3166-VI та ч. 3 ст. 6 Закону №2591-VI є такими, що суперечать Конституції України та принципам правової визначеності та рівності усіх перед законом, за своєю суттю є дискримінаційними по відношенню до позивача як суб'єкта трудової діяльності, а відтак не можуть бути застосовані до спірних правовідносин відносин, які є предметом розгляду у цій справі.

Також, суд зважає на те, що відповідно до ч. 7 ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд має застосувати закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходити із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Таким чином, керуючись принципом законності, суд при вирішенні спірних правовідносин, що склалися між позивачем і відповідачем з питань своєчасного та повного проведення взаєморозрахунку з ОСОБА_1 у зв'язку з незаконним звільненням його з посади заступника Міністра надзвичайних ситуацій України, суд вважає за необхідне застосувати норми трудового законодавства - КЗпП України, Законів України «Про відпустки» та «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення з роботи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Статтею 27 Закону України «Про плату праці» встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України, а саме - постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до п. 2 розд. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту - Порядок №100) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно листів Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та від 05.08.2016 №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів в у 2016 році становила: у січні - 19, у лютому - 21, у березні - 22; у квітні - 21, у травні - 19, у червні - 20, у липні - 21, у серпні - 22, у вересні - 22, у жовтні - 20, у листопаді - 22, у грудні - 22 (загалом 251 день), та в 2017 році: у січні 2017 року - 20, в лютому 2017 року - 20.

Вимушений прогул позивача з 01.09.2016 по 31.01.2017 (тобто, до дня поновлення на посаді згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 01.02.2017 № 54-р) становить: 106 днів (22+20+22+22+20+1=106).

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У п. 6 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 наголошено на тому, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно п.п. 5 і 8 розд. IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

Як зазначалося вище по тексту, питання виплати ДСНС України позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2015 по 30.08.2016 були предметом розгляду Окружного адміністративного суду міста Києва у межах спору ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, ДСНС України, Міністерства надзвичайних ситуацій України про поновлення на роботі, що зафіксовано в тексті постанови від 30.08.2016 у справі № 826/680/16. Зокрема, в ході розгляду цієї адміністративної справи за участі ОСОБА_1 і ДСНС України Окружний адміністративний суд міста Києва встановив суму середньоденної заробітної плати позивача (237,14 грн.) та середньомісячне число робочих днів - 21, необхідних для розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2015 по 30.08.2016, та встановив його в розмірі 4 980 грн.

В силу норм ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2016 року у справі №826/680/16 була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.11.2016 року в частині вирішених позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення з ДСНС України, як правонаступника Міністерства, середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2015 року по 30.08.2016 року, а тому відповідно до ч. 3 ст. 254 КАС України вважається такою, що набрала законної сили з 03.11.2016 року в цих частинах.

Таким чином, відомості про розміри середньомісячної заробітної плати позивача (4 980 грн.) та середньоденної заробітної плати позивача (237,14 грн.) встановлені у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2016 року у справі №826/680/16, та відповідно додатковому доведенню в межах цього спору не підлягають.

Згідно пояснень позивача, що не спростовані представником відповідача, зазначений середній заробіток за період з 18.12.2015 року по 30.08.2016 року (в тому числі по 4 980 грн. за кожен повний місяць) був виплачений відповідачем на користь позивача.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 складає 106 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на його користь з ДСНС України, становить 25136,84 грн. (без вирахування з нього сум обов'язкових податків і зборів).

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак постанова суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (4980 грн.) підлягає негайному виконанню.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Нормою ст. 55 Закону №2591-VI (в редакціях чинних у 2015 та 2016 роках) ОСОБА_1 встановлено щорічну відпустку тривалістю тридцять календарних днів.

Згідно з п. 7 розд. IV Порядку №100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

При цьому, святкові та неробочі дні (визначені ст. 73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Згідно з абз. 4 п. 3 розд. IV Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Тобто, в цілях розрахунку середньої заробітної плати для визначення суми відпускних до розрахунку включаються суми лікарняних.

Відповідно до рекомендацій Пленуму Верховного Суду України, викладених в його постанові від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при розгляді спорів про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років (п. 23 такої Постанови).

Як свідчать наявні матеріали справи та не було спростовано представником відповідача, позивач був незаконно звільнений з займаної посади з 18.12.2015 року без виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку в 2015 році, та поновлений в подальшому на посаді 01.02.2017 року. В той же день позивач знову був звільнений з посади відповідно до розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.02.2017 року №55-р.

Останні 12 місяців, що передували звільненню 01.02.2017 року, тобто за місяці лютий-грудень 2016 року та січень 2017 року, позивач фактично не працював та отримав лише дохід від ДСНС України у вигляді середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2016 року по 30.08.2016 року в сумі 34860 грн. (сума присуджена та виплачена на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2016 року №826/680/16).

Документальні докази поновлення ОСОБА_1 у встановленому порядку на посаді заступника Міністра у період з вересня 2016 по січень 2017 року на виконання вимог постанови суду від 30.08.2016 року №826/680/16, зверненої в цій частині до негайного виконання, а також виплати сум заробітної плати за цей період разом з компенсацією за невикористану відпустку в 2016 році представник відповідача суду не надав. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що впродовж зазначеного періоду (вересень-грудень 2016 року, січень 2017 року) позивач не мав заробітку не з своєї вини, а тому сума такого заробітку для обчислення компенсації за невикористані відпустки має бути визначена відповідно до п. 4 розд. ІІІ Порядку №100, виходячи з посадового окладу встановленого для заступника Міністра.

Розміри посадових окладів посадових осіб, керівників, керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 року №304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу». Так, згідно з додатком до вказаної Постанови - «Розміри посадових окладів посадових осіб, керівників, керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу», - розмір посадового окладу заступника Міністра визначений на рівні 14 000 грн.

Таким чином, розмір доходу позивача за вересень 2016 року - січень 2017 року з метою обчислення суми компенсації за невикористані відпустки становить: 70 000 грн. (14 000 грн. х 5 місяців). Відповідно сума заробітку за останні 12 місяців, що передують звільненню, для цілей п. 7 Порядку №100 становить 109 840 грн.

Кількість календарних днів у розрахунковому періоді складає 355 (366 - 11 святкових та неробочих днів).

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 для цілей п. 7 Порядку №100 складає 309,41 грн. (104 860 грн. / 355 календарних днів = 295,38 грн.)

Таким чином, компенсація за невикористану відпустку в кількості 60 календарних днів без вирахування з неї сум обов'язкових податків і зборів становить 18564,60 грн. (295,381 грн. х 60 днів = 17722,80 грн.).

З огляду на встановлені у справі обставини та наявні у ній матеріали суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позивних вимог ОСОБА_1 до ДСНС України в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2016 року по 31.01.2017 року у розмірі 25 136,84 грн. та стягнення грошової компенсації за невикористанні 60 календарних днів щорічної відпустки у розмірі 17 722,80 грн.

Щодо правомірності заявлених позивачем решти позовних вимог суд зазначає наступне.

Суд встановив, що позивач звернувся до Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б. з письмовою заявою від 06.10.2016 року, де просив звільнити його з посади заступника Міністра надзвичайних ситуацій України, голови комісії з реорганізації МНС України у зв'язку з припиненням Міністерства надзвичайних ситуацій України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.02.2017 року №55-р позивача звільнено з посади заступника Міністра надзвичайних ситуацій України згідно з поданою заявою.

Позивач кваліфікує своє звільнення з посади, як звільнення за ініціативи власника або уповноваженої особи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (тобто, у зв'язку з проведенням реорганізації Міністерства), що, на його думку, є підставою для виплати йому вихідної допомоги відповідно до ст. 44 цього Кодексу.

За змістом норм п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40, ст. 44 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Проаналізувавши зміст заяви ОСОБА_1 від 06.10.2016 року та розпорядження Кабінету Міністрів України від 01.02.2017 року №55-р, суд приходить до висновку про звільнення позивача 01.02.2017 року за його власної ініціативи, що відповідно виключає право на отримання вихідної допомоги при звільненні. У зв'язку з цим позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми вихідної допомоги при звільнені 01.02.2017 року задоволенню не підлягають.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільненні.

За правилами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Вказана правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України у спорах цієї категорії, зокрема у постановах від 24.10.2011, 20.11.2013, 21.01.2015, 01.04.2015, 13.03.2017 (справи №№ 6-39цс11, 6-114цс13, 6-195цс14, 6-41цс15, 6-259цс17), врахування якої при відправленні правосуддя є обов`язковим в силу приписів ст. 244-2 КАС України.

За результатами часткового задоволення позовних вимог позивача в частині належного до стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2016 року по 31.01.2017 року, суд вбачає в даному випадку наявність підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 18.12.2015 року.

На думку суду, згідно зі ст. 117 КЗпП України слід визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із присудженим до виплати середнім заробітком, у межах середньомісячної заробітної плати позивача за один місяць. Таким чином, суд приходить до висновку, що компенсація за затримку розрахунку при звільнені ОСОБА_1, що підлягає стягненню з ДСНС України на користь позивача, повинна складати 4 980 грн.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, що кореспондується з ч. 1 ст. 3 Закону № 3166-VI, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не було доведено суду правомірність своїх дій при звільненні позивача в частині проведення виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2016 року по 31.01.2017 року та компенсації за невикористані відпустки в 2015 - 2016 роках, не обґрунтовано поважність причин затримки у проведенні розрахунків з позивачем за наслідками звільнення 18.12.2015 року, з урахуванням того, що постанова суду від 30.08.2016 року у справі №826/680/16 про поновлення ОСОБА_1 на посаді у зазначеній частині набрала законної сили ще 03.11.2016 та в силу припису п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України підлягала негайному виконанню.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення з ДСНС України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2016 року по 31.01.2017 року у розмірі 25 136,84 грн., грошової компенсації за невикористанні 60 календарних днів щорічної відпустки у розмірі 17 722,80 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 18.12.2015 у розмірі 4 980 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2016 по 31.01.2017 у розмірі 25 136,84 грн.

Стягнути з Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані щорічні відпустки в 2015 та 2016 роках у розмірі 17722,80 грн.

Стягнути з Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 18.12.2015 у розмірі 4 980 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Літвінова А.В.

Суддя Мазур А.С.