Справа № 826/14671/16
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 червня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Грибан І.О., Беспалова О.О.,

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача та третьої особи Кисельової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №425-16 від 12.08.2016 про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів своєї скарги апелянт вказує на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Уповноваженим представником відповідача подано письмові заперечення на апеляційну скаргу, у яких ДМС України просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник відповідача та третьої особи заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом установлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сирії, народився в Сирії, в м. Алеппо, неодружений, за національністю - курд, за віросповіданням - іслам (суніт).

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2016 року №425-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 13.09.2016 року №220 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем правомірно, у свою чергу, позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності або через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивач має паспорт громадянина Сирії, при цьому країну походження залишив легально в 2007 році, з метою отримання освіти в Україні (мав студентську візу).

Державний кордон України перетнув 14.11.2007, легально, літаком, на підставі національного паспорта. Закінчив Донецький національний університет імені Горького, має вищу освіту за спеціальністю - лікувальна справа, присвоєна кваліфікація лікаря, на підтвердження чого органу ДМС було надано диплом про закінчення названого ВНЗ. Володіє арабською, курдською та російською мовами.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.06.2015 року, заявник зазначив, що не має бажання повертатися до країни походження в зв'язку з тим, що на території Сирії військовий конфлікт, він має побоювання зазнати шкоди з будь-якої із сторін учасниць конфлікту у формі вбивства чи інших форм фізичного насильства.

Відмовляючи у встановленні позивачеві статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідач, з доводами якого погодився суд першої інстанції, акцентували увагу на тому, що в реєстраційному листі від 18.06.2015 іноземець зазначив, що покинув країну походження через причини етнічного характеру, але в співбесідах від 01.07.2015 та 03.08.2016 він неодноразово зазначив, що ні він, ні члени його сім'ї не зазнавали переслідувань чи погроз за ознаками національності. Крім того, в ході співбесід від 01.07.2015 та 03.08.2016 позивач відкрито висловлює бажання потрапити до країн Європейського союзу, але не має можливості. Після закінчення навчання та легального терміну перебування в України 29.07.2014 заявник не бажав повернутися до країни походження, мешкав на території України в статусі нелегального мігранта, а потім зробив спробу легалізувати своє перебування в Україні через подачу заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Державної міграційної служби України.

З урахуванням наданих позивачем пояснень, відповідач дійшов висновку про те, що побоювання, які виникли у позивача, мають суто суб'єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними. Заявник не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідувань конкретними фактами ні в заяві, ні в ході проведення співбесід.

Проте, дослідивши наявні у справі матеріали, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду вважає, що Державна міграційна служба України, вирішуючи питання про встановлення статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відносно громадянина Сирії ОСОБА_5, залишила поза увагою низку обставин та не надала оцінки всім доводам позивача щодо його суб'єктивних побоювань стати жертвою переслідувань, які мають важливе значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у п. 10 Постанови від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій суттєво змінилась під час перебування позивача в Україні.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Тому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Так, обставини наявності у Сирії збройного конфлікту, що характеризується високою інтенсивністю загального насилля, супроводжується широкомасштабними військовими діями, терактами та грубим порушенням основоположних прав людини, які призводить до численних загиблих серед мирного населення, гуманітарної кризи, а також те, що конфлікт охоплює різні регіони Сирії і продовжує поширюватися, зазначені власне у Висновку ДМС України від 21.12.2015, складеному за результатами розгляду особової справи позивача - громадянина Сирії ОСОБА_5 (а.с. 95-102). При цьому у згадуваному Висновку наведені численні витяги із засобів масової інформації з приводу обставин збройного конфлікту у країні походження позивача - Сирії, із посиланням на джерела такої інформації.

При цьому позивач вказував на те, що є військовозобов'язаним і повернення його до країни походження може мати наслідком призов його на службу та участь у зазначеному конфлікті.

Проте, приймаючи оскаржуване у межах спору рішення, відповідач на ці обставини, уваги не звернув.

Крім того, міграційний орган, обґрунтовуючи свої доводи, вказував на те, що в співбесідах від 01.07.2015 та 03.08.2016 позивач неодноразово зазначив, що ні він, ні члени його сім'ї не зазнавали переслідувань чи погроз за ознаками національності.

В контексті цих пояснень відповідач, як і суд першої інстанції, залишили поза увагою повідомлені позивачем під час співбесіди 03.08.2016 обставини про загибель двох двоюрідних братів його батька - одного від кулі снайпера безпосередньо у місті, а другого - від бомби, скинутої з літака.

Під час надання висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем було взято до уваги те, що обставини ведення бойових дій в країні походження позивача не відносяться до конвенційних ознак та не є підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на що колегія суддів наголошує наступне.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011р., призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

Таким чином, норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в Сирії.

Крім того, важливими, на думку колегії суддів, обставинами у межах даного спору, є те, що позивач з 2007 року легально перебував в Україні, закінчив Донецький національний університет імені Горького, має вищу освіту за спеціальністю - лікувальна справа, присвоєна кваліфікація лікаря, при цьому у співбесідах виявив бажання продовжувати навчання в інтернатурі медичного університету, володіє кількома мовами, в тому числі російською, доказів того, що за час перебування в Україні притягався до кримінальної або адміністративної відповідальності - відсутні, тобто в цілому характеризується позитивно.

Посилання відповідача на те, що позивач звернувся до міграційного органу лише з метою легалізувати своє перебування в Україні не спростовує наявності у позивача об'єктивних передумов для побоювання за своє життя та здоров'я у разі повернення до країни національного походження. Крім того, власне звернення до органів державної влади з метою легалізувати своє перебування в Україні, може розумітися і з позитивної сторони, оскільки в іншому випадку, залишаючись на нелегальному становищі, особа переховується від правоохоронних органів.

Аналіз наведених обставин дає підстави для висновку, що відповідачем прийнято рішення на підставі лише формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надано належної оцінки доводам позивача, внаслідок чого прийнято необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням рекомендації «Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців» (згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1967 року, що не стосуються біженця) заявник не підпадає під визначення біженця, наведеного у Конвенції 1951 року та Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», водночас він може розглядатися, як особа, яка потребує іншого виду міжнародного захисту, передбаченого іншими міжнародними документами, що стосуються захисту жертв міжнародних конфліктів.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача є помилковим. Вирішуючи спір, суд прийняв рішення за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова - скасуванню.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов громадянина Сирії ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №425-16 від 12.08.2016 про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_5 про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяІ.О. Грибан

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2017 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Грибан І.О.

Беспалов О.О.