Справа № 817/2466/16
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2017 р.Р і в н е 817/2466/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Мідлік А.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4
до Дубенської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення
В С Т АН О В И В:

ОСОБА_3 особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4А.) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом (з урахуванням заяви від 27.02.2017 про збільшення позовних вимог) до Дубенської ОДПІ Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - Дубенська ОДПІ) про:

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2016, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання по податку на доходи фізичних осіб у сумі 94073,62 грн. за основним платежем та 23518,41 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2016, згідно з яким до позивача застосовно штрафні (фінансові) санкції у сумі 510 грн.;

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2016, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання по податку на додану вартість у сумі 105350,00 грн. за основним платежем та 26337,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23.12.2016 на суму 23783,22 грн.;

- визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 12.01.2017 №Ф-20739-17 У на загальну суму 175462,82 грн.;

- визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 13.01.2017 №127-17 на суму 2817,33 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав викладених в позові та заяві про збільшення позовних вимог, за виключенням прохання про визнання протиправним та скасування вимоги від 13.01.2017 №127-17 з податку на додану вартість на суму 2817,33 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідачем безпідставно та з надуманих причин виключено із витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість кошти, які були понесені позивачем за 2014-2015 рр. з придбання дизельного пального, оскільки при розрахунку відстаней, які проїхали транспортні засоби, норм витрат та фактичного використання пального відповідачем не було взято до уваги та не відображено в акті перевірки дані, які наведені в таблицях обліку вантажних автомобільних перевезень, які затверджені позивачем для обовязкового оформлення водіями при транспортних перевезеннях вантажів та оформлювались водіями порейсово, базові та лінійні норми витрат та фактичного використання пального і вказані водіями в таблицях обліку вантажних автомобільних перевезеннях відстані та кілометраж, відповідно до яких здійснювалось списання дизельного пального. Також стверджував, що відповідачем не було враховано первинні документи та податкові накладні щодо придбаного дизельного пального та щомісячні акти на списання дизельного пального, які складались уповноваженою комісією. Також вказав про те, що витрати на послуги звязку та компенсацію вартості крадіжки товару, який перевозився на замовлення ТОВ «Орлан ОСОБА_5» не включались до витрат позивача та не відображались у книзі обліку доходів та витрат. Крім того позивач зазначив, що висновки відповідача в акті перевірки про відсутність кількох товарно-транспортних накладних не відповідають дійсності, оскільки такі товарно-транспортні накладні наявні та надані до матеріалів справи. Також, з огляду на відсутність бази для нарахування, наголосив на безпідставності вимоги про сплату єдиного соціального внеску та рішення про застосування штрафних санкцій з єдиного соціального внеску. За таких обставин вважає, що висновки податкового органу про завищення витрат при здійсненні господарської діяльності та податкового кредиту з податку на додану вартість - безпідставні, а тому просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення на позов. В обґрунтування заперечень, пояснив, що позивачем порушено п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, у результаті чого визначено суму податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 94073,62 грн., в т.ч. по звітних періодах: за 2014 р. 59217,20 грн., за 2015 р. 34856,42 грн., п.2 ч.1, ст. 7, ч.11 ст.8 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» донарахована сума єдиного внеску складає 156685,15 грн., в т.ч. за 2014 р. 81147,98 грн., за 2015 р. 75537,17 грн., п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано ПДВ в сумі 105350,00 грн., а саме: 2014 р. 67380,00 грн., 2015 р. 37970,00 грн., п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України, у результаті чого встановлено порушення порядку ведення книги обліку доходів і витрат за 2014-2015 рр., п. 44.1 ст.44, п.44.3 ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України, а саме порушення порядку зберігання первинних документів. Зазначив, що підставою для зменшення витрат та податкового кредиту за наслідком перевірки було те, що позивач завищив кількість кілометрів, які проїхали транспортні засоби та, відповідно, кількість витраченого пального. Таким чином, за висновком податкового органу, перевіркою встановлено, що позивач безпідставно включив до витрат кошти сплачені у зв'язку з придбанням дизельного пального, яке не використовувалося в господарській діяльності. Також представник відповідача вказав, що позивач неправомірно відніс на витрати послуги звязку та компенсацію вартості крадіжки товару, який перевозився позивачем на замовлення ТОВ «Орлан ОСОБА_5». Крім того, відповідно до встановлених обставин відповідачем зроблено висновок про заниження позивачем суми єдиного внеску, який не сплачений та не перерахований до бюджету за 2014-2015 роки. За таких обставин представник відповідача вважає, що податковий орган діяв в спосіб, в межах та на підставі закону, а тому оспорювані рішення обґрунтовані та не підлягають скасуванню. З таких підстав просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

27.03.2007 ОСОБА_6 зареєстрована виконавчим комітетом Дубенської міської ради фізичною особою-підприємцем та взята на облік в контролюючому органі за №166. Позивач є платником податку на додану вартість та перебуває на загальній системі оподаткування.

Матеріали справи свідчать, що в період з 16.11.2016 по 05.12.2016 посадовими особами Дубенської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області проведено документальну планову виїзну перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт №185/13/НОМЕР_1 від 12.12.2016.

Даним актом зафіксовано наступні порушення ФОП ОСОБА_4:

- п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, у результаті чого визначено суму податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 94073,62 грн., в т.ч. по звітних періодах: за 2014 р. 59217,20 грн., за 2015 р. 34856,42 грн.;

- п.2 ч.1, ст. 7, ч.11 ст.8 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» донарахована сума єдиного внеску складає 156685,15 грн., в т.ч. за 2014 р. 81147,98 грн., за 2015 р. 75537,17 грн.;

- п.198.3 ст.198 ПКУ в результаті чого донараховано ПДВ в сумі 105350,00 грн., а саме: 2014 р. 67380,00 грн., 2015 р. 37970,00 грн.;

- п.177.10 ст.177 ПКУ, у результаті чого встановлено порушення порядку ведення книги обліку доходів і витрат за 2014-2015 рр.;

- п. 44.1 ст.44, п.44.3 ст.44, п.85.2 ст.85 ПКУ, а саме порушення порядку зберігання первинних документів.

Не погодившись з вказаними висновками акту перевірки, позивач подав на них письмові заперечення, які податковим органом не були взяті до уваги як такі, що не спростовують висновки, викладені акті.

У зв'язку з цим на підставі акту перевірки відповідачем було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2016, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання по податку на доходи фізичних осіб у сумі 94073,62 грн. за основним платежем та 23518,41 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2016, згідно з яким до позивача застосовно штрафні (фінансові) санкції у сумі 510 грн;

- податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2016, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання по податку на додану вартість у сумі 105350,00 грн. за основним платежем та 26337,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23.12.2016 на суму 23783,22 грн.;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12.01.2017 №Ф-20739-17 на загальну суму 175462,82 грн.

Не погодившись з рішенням про результати розгляду заперечення до акту перевірки та, відповідно, з рішеннями відповідача за результатом перевірки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню № від 23.12.2016 суд зазначає наступне.

Зі змісту податкових декларацій, долучених до матеріалів справи, вбачається що ФОП ОСОБА_4 задекларовано за 2014 рік дохід в розмірі 1685117,00 грн., за 2015 рік - в розмірі 2129282,56 грн. та витрати за 2014 рік - в розмірі 1671001,00 грн., за 2015 рік - в розмірі 2092629,70 грн.

Як слідує з акту перевірки від 12.12.2016 №185/13/НОМЕР_1, в основі податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2016 лежать висновки податкового органу про безпідставне включення ФОП ОСОБА_4 до валових витрат витрат понесених у зв'язку з придбанням дизельного пального, яке не використовувалося у господарській діяльності, компенсацію вартості крадіжки товару, який перевозився на замовлення ТОВ «Орлан ОСОБА_5», а також витрат на послуги звязку.

Так, актом зафіксовано, що розбіжність між показниками валових витрат згідно поданої декларації про майновий стан і доходи за 2014 р. у сумі 363871 грн. виникла у звязку із тим, що ФОП ОСОБА_4 безпідставно включила до валових витрат витрати понесені у звязку із придбанням дизельного пального, які не використовувались у господарській діяльності в кількості 30767 л. на суму 337186 грн. Розбіжність між показниками валових витрат згідно поданої декларації про майновий стан і доходи за 2015 р. у сумі 229421 грн. виникла у звязку із тим, що ФОП ОСОБА_4 безпідставно включила до валових витрат витрати понесені у звязку із придбанням дизельного пального, які не використовувались у господарській діяльності в кількості 16727 л. на суму 189684 грн. Дані висновки ґрунтуються на тому, що відповідачем, згідно додатків до акту перевірки, було проведено порейсово обрахунок відстаней, що проїхали транспортні засоби та встановлено їх завищення позивачем.

З вказаними висновками податкового органу суд не погоджується з огляду на таке.

У відповідності до п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до пунктів 177.3 та 177.4 ст.177 Податкового кодексу України для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Отже, законодавством, яке регулює порядок формування фізичною особою витрат, пов'язаних з господарською діяльністю та визначення чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності є стаття 177 Податкового кодексу України.

В свою чергу, відповідно до абз.абз 1-2 п. 44.1 ст. 44 розділу ІІ Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

З системного аналізу норм, закріплених у статтях 177 Податкового кодексу України слідує, що необхідною умовою для віднесення витрат, понесених платником податку на придбання товарів (послуг), до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб, є факт їх понесення в межах здійснення ним господарської діяльності.

Згідно з реєстраційними даними видами гсподарської діяльності ФОП ОСОБА_4 є вантажний автомобільний транспорт, роздрібна торгівля деталями та приладдям для автомобільного транспорту. При цьому за ФОП ОСОБА_4 зареєстровано наступні транспортні засоби: Volvo FH12/420, Renault Magnum, Renault Magnum 480, SCHMITZ S, SCHMITZ та KOZEL SNCO 24AP, які використовуються позивачем у своїй господарській діяльності згідно з КВЕД.

Судом встановлено, а представником відповідача в судовому засіданні не заперечувалося, що позивачем документально підтверджується факт придбання дизельного пального згідно первинних документів та віднесення суми податку на додану вартість згідно податкових накладних, оформлених належним чином, до податкового кредиту з ПДВ.

Судом також встановлено, що у відповідності до наказу № 1/02/14 від 02.01.2014 у звязку із відміною форм подорожніх листів та у звязку із необхідністю ведення первинного документа про облік вантажних автомобільних перевезень, що всебічно характеризує роботу автомобіля і водія з моменту їх виїзду та повернення, позивачем затверджено для обовязкового ведення водіями «Таблицю обліку вантажних автомобільних перевезень», яка містить наступні дані: прізвище, імя та по-батькові позивача; місце складення документа; назва авто та реєстраційний номер; номер товарно-транспортної накладної відповідно до якої здійснюється вантажне перевезення; дата; маршрут; маса вантажу згідно із ТТН (тонн); загальний пробіг автомобіля (км); базова лінійна норма витрат; норма витрат ПММ на пробіг авто з прицепом без вантажу, норма на 1 т. спорядженої маси (маса прицепа); норма виконання транспортної роботи для авто; коефіцієнт витрати на ПММ на пробіг з вантажем по місту більше 1,0 млн.чол; коефіцієнт роботи за межами прим.зони-дорога із цементобетону, асфальтобетону,бруківки, коефіцієнт автомобілі старші 8р.; коефіцієнт витрати на ПММ на пробіг з вантажем по місту менше 0,5 млн.чол.; коефіцієнт витрати на ПММ на пробіг з вантажем по місту менше 0,5 млн.чол.; маршрут між населеними пунктами та по населених пунктах; кількість пройдених кілометрів; тонн; з урахуванням коефіцієнтів та міститься розрахунок кількості витрачених літрів на відповідне транспортне перевезення вантажу, а також прізвище, імя та по-батькові водія та підпис водія. Судом встановлено, що водіями позивача велись «Таблиці обліку вантажних автомобільних перевезень» на кожне транспортне перевезення вантажу.

Відповідно до наданих позивачем документів вбачається, що водії транспортних засобів здійснювали перевезення на підставі наказів на відрядження, а по закінченню відрядження водіями складалися звіти про використання коштів виданих на відрядження або під звіт та надавалися позивачу для відшкодування витрат на відрядження.

У ході судового розгляду встановлено, що у відповідності до наказу №1 від 02.01.2014 для щомісячної перевірки правильності списання дизельного пального позивачем затверджено членів постійно діючої комісії у складі голови комісії ОСОБА_7 та членів комісії ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

Також, у відповідності до наказу №1 від 02.01.2015 для щомісячної перевірки правильності списання дизельного пального позивачем затверджено членів постійно діючої комісії у складі голови комісії ОСОБА_7 та членів комісії ОСОБА_8 та ОСОБА_4, а відповідно до наказу № 1/12 від 01.12.2015 для щомісячної перевірки правильності списання дизельного пального позивачем затверджено членів постійно діючої комісії у складі голови комісії ОСОБА_9 та членів комісії ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

Судом встановлено, що списання дизельного пального здійснювалось позивачем щомісяця на підставі актів на списання дизельного пального, які затверджені уповноваженою комісією позивача. Кількість літрів пального, яка зазначена в щомісячних актах на списання, відповідає тій кількості літрів пального, яка зазначена в Таблицях обліку вантажних автомобільних перевезень, які складались водіями на кожне транспортне перевезення.

Представником відповідача не заперечувалась наявність та надання всіх вищевказаних документів під час перевірки.

Згідно з ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 6 статті 6 даного Закону встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, у межах своєї компетенції, відповідно до галузевих особливостей розробляють на базі національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку методичні рекомендації щодо їх застосування.

У відповідності до Програми реформування системи бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.1998 №1706, було розроблено Методичні рекомендації з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 05.02.2001 №65 (надалі - Методичні рекомендації), які можуть застосовуватись для цілей планування, ведення обліку і калькулювання собівартості перевезень вантажів і пасажирів, робіт і послуг, пов'язаних з транспортним процесом, як на транспортних підприємствах, так і на інших підприємствах, що виконують зазначені роботи (послуги), незалежно від форм власності і підпорядкування, але з врахуванням технологічних і організаційних особливостей кожного підприємства.

Пунктом 3 Методичних рекомендацій визначено, що собівартість перевезень (робіт, послуг) - це виражені в грошовій формі поточні витрати транспортних підприємств, безпосередньо пов'язані з підготовкою та здійсненням процесу перевезень вантажів і пасажирів, а також виконанням робіт і послуг, що забезпечують перевезення.

В силу положень п.30 Методичних рекомендацій до виробничої собівартості перевезень включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; загальновиробничі витрати.

Відповідно до п.32 Методичних рекомендацій до статті калькуляції «Прямі матеріальні витрати» включається вартість усіх видів пально-мастильних та інших матеріалів (включаючи транспортно-заготівельні витрати), що використані як безпосередньо на виконання перевезень (робіт, послуг), так і на технологічні операції в процесі підготовки рухомого складу до експлуатації, а також витрати пально-мастильних матеріалів на допоміжно-службовий, учбово-тренувальний та невиробничий нальоти годин.

Крім того, в силу вимог пункту 4.4 Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 №43, для бортових вантажних автомобілів і сідельних тягачів у складі автопоїздів, автомобілів-фургонів та вантажопасажирських автомобілів, які виконують роботу, що обліковується в тонно-кілометрах, нормативні витрати палива розраховуються за формулою, яка передбачає, що при виконанні вантажними автомобілями роботи для визначення норми по витратам палива враховується показник загального пробігу автомобіля та показник пробігу з вантажем.

В матеріалах справи наявні долучені позивачем лінійні норми витрат пального на автомобілі VOLVO FH 12, RENAULT MAGNUM, зазначені в таблицях обліку вантажних транспортних перевезень.

За таких обставин, вартість паливно-мастильних матеріалів (дизельного пального), які використовувалися ФОП ОСОБА_4 у своїй господарській діяльності, а саме: надання усіх видів перевезень вантажним автомобільним транспортом, повинна враховуватись ним під час розрахунку собівартості реалізованих послуг з перевезення вантажів та включатись до складу витрат операційної діяльності.

Таким чином, висновки відповідача про завищення позивачем суми витрат за 2014 рік на 363871 грн. та за 2015 рік на 229421 грн. не відповідають вимогам законодавства та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2016 є необґрунтованим та безпідставним.

Також, суд критично оцінює доводи відповідача, які ґрунтуються на результатах самостійного обрахунку податковим органом під час перевірки ФОП ОСОБА_4 кількість кілометрів, кількість палива та, відповідно, встановлення завищення витрат по придбаному дизельному пальному, оскільки кількість кілометрів, кількість і розрахунок пального та інші дані, вказані у Таблицях обліку вантажних автомобільних перевезень, складались водіями на кожне транспортне перевезення, а уповноважена комісія позивача затверджувала та списувала відповідну кількість пального щомісяця згідно актів на списання дизельного пального.

Також, судом встановлено, що не включались до витрат позивача та не відображались у книзі обліку доходів та витрат компенсація вартості крадіжки товару, який перевозився на замовлення ТОВ «Орлан ОСОБА_5», а також витрати на послуги звязку.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню № від 23.12.2016 суд виходить з такого.

Вказане податкове повідомлення-рішення базується на висновках податкового органу про те, що «перевіркою повноти визначення податкового кредиту встановлено безпідставність віднесення до складу податкового кредиту за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. коштів на суму 404280 грн., в т.ч. ПДВ 67380 грн., та за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. коштів на суму 227820 грн., в т.ч. ПДВ 37970 грн. (жовтень 141957,31 грн., в т.ч. ПДВ 23659,55 грн., листопад 141957,31 грн., в т.ч. ПДВ 23659,55 грн.) по операціях з придбання ПММ, які не використані в господарській діяльності та відсутні у залишку станом на 31.12.2015 р.» (ст.35 акту).

Суд не погоджується з такими висновками огляду на наступне.

Підпунктом 14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та наданням послуг;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобовязань платник податку зобовязаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Наявні в матеріалах справи податкові накладні виписані постачальниками дизельного пального для ФОП ОСОБА_4, містять всі необхідні обов'язкові реквізити. Зауважень до форми та змісту податкових накладних, виписаних постачальниками дизельного пального для ФОП ОСОБА_4, в акті перевірки податковим органом не зазначено.

На підставі даних податкових накладних позивачем правомірно сформовано податковий кредит по отриманих позивачем від постачальників паливно-мастильних матеріалах та належним чином відображено в податкових деклараціях з ПДВ за відповідні періоди, що не заперечується відповідачем.

На переконання суду, оскільки матеріалами справи підтверджується використання ФОП ОСОБА_4 дизельного палива в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку на підставі податкових накладних, належним чином оформлених, то у суду відсутні правові підстави вважати неправомірним віднесення позивачем такого податку до складу податкового кредиту у відповідних періодах.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2016 не відповідає вказаним критеріям правомірності, а тому є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 12.01.2017 №Ф-20739-17 У на загальну суму 175462,82 грн. та рішенню про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23.12.2016 на суму 23783,22 грн., судом враховується наступне.

В основу прийняття вказаних рішень покладено висновки відповідача про порушення позивачем вимог п. 2 ч. 1, ст. 7, ч.11 ст.8 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та донараховано сума єдиного внеску складає 175462,82 грн., що призвело до застосування штрафних санкцій у розмірі, передбаченому п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI , що склало 23783,22 грн. (далі Закон №2464-VI).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною 11 ст. 25 Закону України №2464-VI визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції:

1) у разі ухилення від взяття на облік або несвоєчасного подання заяви про взяття на облік платниками єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», накладається штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

2) за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум;

3) за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску;

5) за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, накладається штраф у розмірі від восьми до п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

6) за несплату, неповну сплату або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів), накладається штраф у розмірі 10 відсотків таких несплачених або несвоєчасно сплачених сум.

7) за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, органом доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Ті самі дії, вчинені платником єдиного внеску, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для донарахування позивачеві єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування на суму 175462,82 грн. стало збільшення ФОП ОСОБА_4 значення чистого оподаткованого доходу за 2014 рік на суму 363871,00 грн., за 2015 рік - в сумі 229421,00 грн., що відображено в акті перевірки №185/13/НОМЕР_1 від 12.12.2016. Суми єдиного внеску, який згідно з актом перевірки від 12.12.2016 необхідно сплатити позивачу від суми збільшеного оподатковуваного доходу за 2014 рік становить 81147,98 грн. та за 2015 рік 75537,17 грн. (ст.43 акту перевірки).

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини справи, зокрема щодо необгрунтованості прийняття податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2016 та відповідно правомірності формування позивачем витрат за 2014 рік на суму 363871,00 грн., за 2015 рік - в сумі 229421,00 грн., вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12.01.2017 №Ф-20739-17 У на загальну суму 175462,82 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23.12.2016 на суму 23783,22 грн. є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що податковий орган при прийнятті вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.01.2017 №Ф-20739-17 У на загальну суму 175462,82 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23.12.2016 діяв не на підставі, не в межах повноважень та не в спосіб, визначений чинним законодавством, а тому вказані вимога та рішення є протиправними, такими, що прийняті без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішень і підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. У відповідності до п. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень № від 23.12.2016, № від 23.12.2016, № від 23.12.2016; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23.12.2016; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.01.2017 №Ф-20739-17 У.

При зазначених обставинах, вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають до задоволення в повному обсязі, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 4302,57 грн. згідно платіжного доручення від 30.12.2016 №214 підлягає присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-субєкта владних повноважень.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Дубенської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області від 23.12.2016 №, № та №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Дубенської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.12.2016 №.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Дубенської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.01.2017 №Ф-20739-17 У.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Дубенської ОДПІ ГУ ДФС в Рівненській області судовий збір у розмірі 4302,57 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.