Справа № 638/92/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 р. Справа № 638/92/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Тацій Л.В. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та ОСОБА_2 на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.04.2017р. по справі № 638/92/17 залишити без змін.

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07.02.2007 року йому призначена пенсія по інвалідності на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На протязі 2016 року відповідач проводив перерахунок пенсії позивача, однак коли ОСОБА_2 звернувся у жовтні 2016 року за довідкою, йому стало відомо, що при виплаті пенсії відповідач обмежує її розмір, в той же час не було проведено перерахування пенсійного забезпечення за довідкою №18-1321зп від 13.10.2016 року. У грудні 2016 року отримав лист Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, згідно якого прохання про перерахунок виконано, а щодо виплати пенсії без обмеження та доплати за 2016 рік відмовлено. Просить суд позов задовольнити, визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати йому пенсійного забезпечення без обмеження максимального розміру та зобов'язати здійснювати такі виплати без обмеження максимальним розміром, а також зобов'язати здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром з 01.01.2016 року.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.04.2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати ОСОБА_2 пенсії з обмеженням її максимальним розміром - неправомірними. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, призначену йому пенсію без обмеження її максимальним розміром. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, різницю між нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром та отриманою пенсією з 01 грудня 2016 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, не погодившись з постановою суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає її не обґрунтованою, незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на правомірність виплати пенсійним фондом позивачу пенсії з застосуванням обмеження її максимальним розміром . Просить суд апеляційної інстанції постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.04.2017 року скасувати, прийняти нову постанову . якою в задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_2, не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині дати з якої слід провести виплату різниці між розміром нарахованої та виплаченої пенсії, подав апеляційну скаргу , вважає, що виплата цієї різниці повинна проводитись з 01 січня 2016 року. Просить постанову Дзержинського районного суду міста Харкова від 07квітня 2017 змінити, в абзаці третьому резолютивної частини постанови вислів «з 01 грудня 2016 року» змінити висловом «з 01 січня 2016 року», в решті постанову залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області задоволенню не підлягає, а постанову суду слід частково скасувати, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

28.11.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії без обмеження її максимальним розміром .

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.12.2016 року позивачу відмовлено у перерахунку пенсії без обмеження максимальним розміром та наголошено, що пенсійне забезпечення позивача здійснюється відповідно до норм та вимог чинного законодавства.

Задовольняючи частково позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що відмова відповідача у виплаті позивачу пенсії у повному її розмірі є протиправною, рівно як і обмеження виплати позивачу пенсії розміром 10740, 00 грн. При цьому , враховуючи, що позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії 28.11.2016 року, такий перерахунок підлягає проведенню, починаючи з першого числа наступного місяця, оскільки заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа, тобто з 01 грудня 2016 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо частково задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в т.ч. порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовими актами.

Україна є соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1 та частина перша статті 8 Основного Закону України).

У Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що «верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності». Складовою верховенства права є правова визначеність, яка, зокрема, знаходить свій вияв у принципі законних (легітимних) очікувань.

Європейський суд з прав людини у справі Івонн Ван Дайн проти Міністерства внутрішніх справ (Yvonne Van Duyn v. Home Office 04.12.1974) висловив правову позицію, за якою принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, ця держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відтак, обґрунтованими (легітимними) сподіваннями особи є очікування можливості ефективного здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі, якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями цих прав.

Згідно статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, передбачено, що орган, який призначив пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії за відповідною заявою.

Розділ 3 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає умови призначення пенсій по інвалідності, встановлення інвалідності, причини інвалідності, розміри пенсій по інвалідності, надбавки та допомога до пенсії по інвалідності, підвищення пенсій по інвалідності, строки призначення і виплати пенсій по інвалідності.

Проте, пенсія позивачу виплачується фактично відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та згідно статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у розмірі 10740, 00 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком пенсії, які надавалися відповідачем та містяться в матеріалах справи.

Так, згідно частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

У п.п.1, 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи » № 3668-VI визначено, він набирає чинності з 01 жовтня 2011 року і що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

У п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII передбачено, що дія його положень щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01 січня 2016 року.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблеми, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист та неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та Закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначена за спеціальними законами, в тому числі і Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

Аналізуючи категорію «звуження змісту прав і свобод», Конституційний Суд України в мотивувальній частині свого рішення від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) констатував: «Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні «показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами і свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики ( абз.5,6 пункту 4)».

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 роз'яснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Так, Конституційний Суд України вважає, що «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правили, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена».

У зв'язку із цим Конституційний Суд України вважає, що визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Частиною першою статті 58 Конституції України гарантовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За принципом верховенства права, що визначений у частині 4 статті 8 КАС України, забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 25.01.2012 року №3-рп/2012 наголосив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції.

Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частини перша, друга, п'ята статті 17 Основного Закону України).

Особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України відокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційний Суд України стверджував, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п'ятою статті 17 Конституції України, які зобов'язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Також, рішенням Конституціного Суду України у справі за №7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-XII зі змінами, а саме: частина сьома статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень; перше речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Зазначено в цьому рішенні Конституційного Суду України і те, що положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

З огляду на вищевикладене посилання відповідача на правомірність такого обмеження позивача в розмірі виплати його пенсії суд вважає протиправним.

Окрім того, відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII, дія цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються, починаючи з 01.01.2016 року. В той час, як пенсія позивачу була призначена з 07.02.2007 року.

Отже, виходячи із розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст, якого неодноразово було висловлено у рішенні Конституційного Суду України обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення, що не було враховано відповідачем.

Окрім того, у рішенні від 24 липня 2014 року №38677/06 «Будченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за статті 1 Першого протоколу до Конвенції та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Крім того, у рішенні від 08 листопада 2006 року №63134/00 «Кечко проти України», Європейський суд не прийняв до уваги позицію України про колізію двох нормативно-правових актів - закону України, відповідно до якого встановлена допомога з бюджету і який є діючим та Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв до уваги аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі №59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Отже, системний аналіз викладених правових норм та наведеної правової позиції Конституційного Суду України дозволяє стверджувати, що обмеження пенсії максимальним розміром застосовується до осіб, яким пенсія призначена після набуття чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи » № 3668-VI, тобто після 01.10.2011 р., та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII, тобто з 01.01.2016 р.

Аналогічний правовий підхід викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року у справі № 607/3808/15-а.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки пенсія позивачу була призначена до 01.10.2011 р., то обмеження відповідачем її максимальним розміром при здійсненні перерахунку у 2016 році є протиправним і порушує право позивача, набуте до набрання чинності Законів України №№ 3668-VI, 911-VIII та регламентоване їх нормами, а саме п. 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 3668-VI та п. 2 Прикінцевих положень Закону України № 911-VIII.

Враховуючи наведене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині визнання дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати ОСОБА_2 пенсії з обмеженням її максимальним розміром неправомірними та зобов'язання Головногоуправління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, різницю між нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром та отриманою пенсією .

Враховуючи наведене доводи апеляційної скарги пенсійного фонду є безпідставними та не спростовують висновок суду першої інстанції в цій частині задоволення позову , тому постанова відповідно до вимог ст. 200 КАС України ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права та підлягає залишенню без змін.

Однак , колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції , що перерахунок призначеної пенсії позивачу слід провести з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, в даному випадку з 01 грудня 2016 року, виходячи з наступного.

Кодекс адміністративного судочинства України є загальним законом яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Натомість спеціальним законом яким врегульовані правовідносини, щодо пенсійного забезпечення осіб звільнених з військової служби та строки перерахунку пенсій врегульовані Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Згідно ч. 3 ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

В даному випадку , позивач звернувся з позовом до суду у зв'язку з тим , що суми пенсії , які нараховані йому з 01.01.2016р. , виплачувалися пенсійним фондом з обмеженням їх розміру, а не в повному розмірі .

Тобто , суми пенсії саме з 01.01.2016р. нараховані , але не виплачені в повному розмірі з цієї дати пенсійний фонд розпочав виплату пенсії з обмеженням їх розміру .

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку , що підлягає виплаті різниця між нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром та отриманою пенсією саме з дати 01.01.2016р.

Доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження , а постанова суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 202 КАС України підлягає скасуванню в частині визначення дати - 01 грудня 2016 року з якої зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_2 різницю між нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром та отриманою пенсією, з прийняттям нової постанови в цій частині.

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, призначену йому пенсію без обмеження її максимальним розміром , виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Зазначені висновки були неодноразово відображені в судовій практиці Вищого адміністративного суду України, зокрема в рішенні від 02 квітня 2014 року, прийнятому по справі № К/800/42688/13.

Крім того, Верховний Суд України, розглядаючи справу № 21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року прийшов до правового висновку про те, що відповідно до ч. 1 статті 2, п.п. 6, 8 ч. 1 статті 3, ч. 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

На підставі вищевикладеного , колегія суддів дійшла висновку , що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, призначену пенсію без обмеження її максимальним розміром відповідно положень ст. 202 КАС України з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.04.2017р. по справі № 638/92/17 скасувати в частині визначення дати - 01 грудня 2016 року з якої зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, різницю між нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром та отриманою пенсією.

В цій частині прийняти нову постанову , якою зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, різницю між нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром та отриманою пенсією з 01.01.2016р.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.04.2017р. по справі № 638/92/17 скасувати в частині зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, призначену пенсію без обмеження її максимальним розміром з прийняттям в цій частині нової постанови , якою в задоволенні позову відмовити.

В ішій частині постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.04.2017р. по справі № 638/92/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення , є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В. Григоров А.М.
Повний текст постанови виготовлений 30.05.2017 р.