Справа № 815/1498/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1498/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного агентства рибного господарства України, Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства про скасування Наказів №18-ТО від 01.03.2016 року та №38-О від 04.03.2016 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного агентства рибного господарства України, Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства про скасування Наказу Державного агентства рибного господарства України №18-ТО від 01.03.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2Г.» та Наказу Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №38-О від 04.03.2016 року «Про звільнення працівників у зв'язку з ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства», зобов'язання Державного агентства рибного господарства України поновити ОСОБА_2 на посаді начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства та стягнення з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.03.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.03.2016 року відповідачем - Державним агентством рибного господарства України прийнято наказ №18-ТО від 01.03.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2Г.» про звільнення позивача з посади начальника Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства у зв'язку з ліквідацією Західно-Чорноморської рибоохорони як юридичної особи публічного права відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України та Наказом Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства від 04.03.2016 №38-О реалізовано Наказ Державного агентства рибного господарства України та позивача звільнено із займаної посади у зв'язку з ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України за п.1 ст.40 КЗпП України з 04 березня 2016 року. На думку позивача, зазначені накази прийнято з грубим порушенням вимог трудового законодавства, без урахування гарантій працівника на працевлаштування на іншій посаді в структурі органу Держрибагенства України та переважного права працівника на залишення на роботі. Відтак, позивач вказує на те, що звільнення відбулось за відсутності законних на те підстав, у зв'язку із порушенням процедури звільнення, без надання пропозицій рівнозначної посади у новоутворених органах Держрибагентства на території Одеської області, а також враховуючи, що Управління не ліквідовано як структурний підрозділ Державного агентства рибного господарства України, своє звільнення за ст.40 п.1 КЗпП України позивач вважає незаконним. Поряд з цим, позивач зазначає, що штатний розпис державного органу не змінювався та вказує на те, що посада начальника управління є вакантною та не може бути скорочена з причин віднесення до її компетенції вирішення питань з основної діяльності управління, а тому видані накази є протиправними та такими, що підлягають скасуванню. Відповідно до Наказу від 01.03.2016 року не зазначена повна дата фактичного припинення трудових відносин, що порушенням пункту 99 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, затвердженої постановою КМУ від 30.11.2011 року №1242, а також у наказах не визначено частину статті, за якою відбулось звільнення позивача, а вказано лише пункт. Також позивач посилається на те, що наказ від 04.03.2016 року №38-ОД прийнято головою комісії з ліквідації Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства ОСОБА_3 який не має повноважень на видання таких наказів, оскільки питання звільнення начальника вказаного органу належить виключно до компетенції Державного агентства рибного господарства України. З урахуванням наведеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача - Державного агентства рибного господарства України в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у запереченнях (т.1 а.с.73-79), відповідно до яких наголошує, що позовні вимоги є незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки в позові не викладено фактичних, конкретних та об'єктивних обставин в обґрунтування порушень його прав оспорюваними рішеннями відповідачів та своїх вимог. Так, Наказом Держрибагенства від 30.12.2015 року №400 головою комісії з ліквідації Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства призначено ОСОБА_3 та згідно відомостей ЄДРПОУ з 24.12.2015 року вказана юридична особа перебуває в стані припинення, а тому єдиною особою, яка має право вчиняти від імені такої особи дії без довіреності є ОСОБА_3, що спростовує твердження позивача про відсутність у голови повноважень на звільнення ОСОБА_2 Так, позивача на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України звільнено із займаної посади у зв'язку з ліквідацією Західно-чорноморської рибоохорони як юридичної особи, оскільки усі посади у складі її штатного розпису ліквідуються, а тому неможливо здійснити переведення працівників на іншу роботу в цьому органі, отже звільнення позивача за вказаною статтею є правомірним. Відповідач зазначає, що Порядок призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади визначено Порядком, затвердженим постановою КМУ від 25.01.2012 року №45, п.3 якого зазначено, що у разі наявності вакантної посади керівника територіального органу міністр, керівник центрального органу виконавчої влади протягом одного місяця після утворення вакантної посади обирає кандидата на посаду з кадрового резерву або такого, що пройшов стажування, та подає пропозицію щодо погодження призначення на посаду керівника територіального органу чи приймає у тижневий строк після утворення вакантної посади рішення про оголошення конкурсу на її заміщення. Так, наказом від 14.12.2015 року «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад» вирішено провести конкурс на заміщення вакантних посад державних службовців Держрибагенства та позивач прийняв участь у конкурсному відборі на посаду начальника Чорноморського басейнового управління, проте не склав письмовий іспит, на участь у відборі на інші посади позивач заяв не подавав. Поряд з цим, незважаючи на відсутність обов'язку Держрибагенства щодо працевлаштування позивача, 01.03.2016 року ОСОБА_2 було запропоновано переведення на вакантні посади головного спеціалісту Відділу охорони водних біоресурсів Управління охорони та регулювання водних біоресурсів, рибальства та іхтіології та головного спеціалісту Відділу з питань державної власності, але позивач відмовився від запропонованих посад, про що співробітниками відповідача був складений відповідний акт, а тому твердження позивача про те, що йому не пропонувались посади, не відповідають дійсності. За наведених обставин, відповідач вказує на звільнення позивача у межах наданих повноважень відповідачу, а тому позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Представник відповідача - Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства до судового засідання не з'явився, від голови комісії з ліквідації Західно-Чорноморської рибоохорони надійшли заперечення (т.1 а.с.80-81), відповідно до яких проти позову заперечує у повному обсязі, посилаючись на законність звільнення позивача та необґрунтованість його доводів, оскільки наказом від 01.03.2016 року №18-О ОСОБА_2 звільнено з займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України із визначенням дати звільнення - перший робочий день після закінчення його тимчасової непрацездатності. Так, першим робочим днем ОСОБА_2 після тимчасової непрацездатності є 04.03.2016 року, у зв'язку з чим та на підставі вказаного наказу Західно-чорноморської рибоохороною прийнято наказ від 04.03.2016 року. При цьому, відповідач керувався Порядком ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженим постановою КМУ від 22.05.1998 року №731, згідно розділу 3 якого встановлено, що стосовно тих працівників, які призначаються органом вищого рівня, за місцем роботи також видається наказ про звільнення з посади. Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державного агентства рибного господарства України, Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, про скасування Наказів №18-ТО від 01.03.2016 року та №38-О від 04.03.2016 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено повністю.

ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на вказану постанову, просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, проте про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, з 31 серпня 2015 року наказом №109-ТО від 31.08.2015 року призначено на посаду начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства з посадовим окладом згідно штатного розпису як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір на зазначену посаду (т.1 а.с.9).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2016 року №86) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Держрибагентства за переліком згідно з додатком 1 (пункт 1 постанови), правонаступником майна територіальних органів Держрибагентства, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є Держрибагентство (пункт 3 постанови).

30 листопада 2015 року Державним агентством рибного господарства України прийнято наказ №369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України», яким, крім іншого, передбачено: ліквідувати до кінця 2015 року як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства України згідно з Додатком №1 (п.1); утворити комісії з ліквідації територіальних органів Державного агентства рибного господарства України та затвердити голів комісій (п.2), в тому числі і Комісію з ліквідації Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства; затвердити орієнтовний план заходів, пов'язаних із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п.3); попередити начальників та заступників начальників територіальних органів про наступне вивільнення у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п.4).

02 грудня 2015 року позивача ознайомлено з попередженням про його подальше звільнення згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства на підставі наказу Державного агентства рибного господарства України від 30 листопада 2015 року №369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України», постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства України» (т.1 а.с.247).

Головою Держрибагенства ОСОБА_4 складено пропозицію переведення на вакантну посаду начальнику Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства (т.1 а.с.56).

Відповідно до ОСОБА_1 від 01.03.2016 року, складеного у присутності Першого заступника Голови Держрибагенства ОСОБА_5, начальника юридичного відділу ОСОБА_6, головного спеціалісту Відділу роботи з персоналом ОСОБА_7, начальника Відділу з питань державної власності ОСОБА_8, відповідно до наказу Держрибагенства України від 30.11.2015 року №369 та згідно зі ст.49-2 КЗпП України, ОСОБА_2 запропоновано посади: головного спеціаліста Відділу охорони водних біоресурсів Управління охорони та регулювання водних біоресурсів, рибальства та іхтіології та головного спеціалісту Відділу з питань державної власності, але від запропонованих посад ОСОБА_2відмовився (т.1 а.с.57).

01 березня 2016 року Держрибагентством України прийнято наказ №18-ТО «Про звільнення ОСОБА_2Г.», яким позивача звільнено з посади начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства, у зв'язку з ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства як юридичної особи публічного права відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.10).

На підставі вищенаведеного наказу Держрибагентства від 01 березня 2016 року №18-ТО, відповідно до постанови КМУ від 30.09.2015 року №894 та додатку до неї, наказу Держрибагенства України від 30.11.2015 року №369, Положення про Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства, затвердженого наказом Держрибагенства України від 19.04.2012 року №212, листка непрацездатності серії АГЕ №176884 від 19.02.2016 року, Наказом Голови ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства від 04 березня 2016 року №38-О позивача звільнено з посади начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства, у зв'язку з ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства за п.1 ст.40 КЗпП України. З даним наказом позивача ознайомлено 04 березня 2016 року (т.1 а.с.11).

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII (далі - ОСОБА_9 №3723-XII), зазначений закон регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. ОСОБА_9 визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно до вимог ст.30 Закону № 3723-ХІІ державна служба припиняється у випадках, зазначених цією статтею, та за загальними підставами, передбаченими Кодексом законів про працю України.

Враховуючи, що правовідносини стосовно припинення публічної служби внаслідок ліквідації публічного органу нормами спеціальних законів не врегульовані, беручи до уваги приписи ст.30 Закону № 3723-ХІІ, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при розгляді даної справи застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до вимог ч.1 ст.1 якого зазначений Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно до вимог ч.2 ст.40 вказаного кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як зазначено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясовувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання - чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення працівників у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тобто, обов'язок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові перед звільненням переведення на іншу роботу має місце виключно у разі наявності можливості здійснити таке переведення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що на виконання вказаних вимог Головою Держрибагенства ОСОБА_4 складено пропозицію переведення на вакантну посаду (т.1 а.с.56).

Відповідно до ОСОБА_1 від 01.03.2016 року, складеного у присутності Першого заступника Голови Держрибагенства ОСОБА_5, начальника юридичного відділу ОСОБА_6, головного спеціалісту Відділу роботи з персоналом ОСОБА_7, начальника Відділу з питань державної власності ОСОБА_8, відповідно до наказу Держрибагенства України від 30.11.2015 року №369 та згідно зі ст.49-2 КЗпП України, ОСОБА_2 запропоновано посади: головного спеціаліста Відділу охорони водних біоресурсів Управління охорони та регулювання водних біоресурсів, рибальства та іхтіології та головного спеціалісту Відділу з питань державної власності з посадовими окладами 2134,00 грн., проте від запропонованих посад ОСОБА_2 відмовився (т.1 а.с.57).

Враховуючи заперечення позивача стосовно факту пропонування йому будь-яких посад та відмови від них, стосовно складання вказаного акту та знаходження останнього на лікарняному, колегією суддів суду першої інстанції на підтвердження зазначених обставин ухвалою суду від 25.04.2016 року вирішено доручити Окружному адміністративному суду м. Києва допитати свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які працюють в Державному агентстві рибного господарства України (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 45А) з питань складання та підписання ОСОБА_1 від 01.03.2016 року щодо пропонування ОСОБА_2 вакантних посад (т.1 а.с.90-91).

На виконання вимог ухвали суду від 25.04.2016 року, відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2016 року допитано у якості свідків головного спеціалісту Відділу роботи з персоналом ОСОБА_7 та начальника Відділу з питань державної власності ОСОБА_8, які пояснили, що дійсно ОСОБА_2 пропонувались посади у Відділі охорони водних біоресурсів Управління охорони та регулювання водних біоресурсів, рибальства та іхтіології та у Відділі з питань державної власності, про що складено відповідний ОСОБА_1 від 01.03.2016 року, свідок ОСОБА_5 у судові засідання не з'являвся (т.2 а.с.8).

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачу пропонувались посади у Відділі охорони водних біоресурсів Управління охорони та регулювання водних біоресурсів, рибальства та іхтіології та у Відділі з питань державної власності, але останній від запропонованих посад відмовився.

Щодо дотримання відповідачем приписів трудового законодавства в частині своєчасного попередження позивача про майбутнє звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, про майбутнє звільнення було попереджено 02.12.2015 року, що не заперечується позивачем, наказ про звільнення прийнятий 01.03.2016 року, тобто, відповідачем дотримані приписи трудового законодавства щодо завчасного повідомлення позивача про майбутнє звільнення.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача щодо відсутності повноважень у голови комісії з ліквідації Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства ОСОБА_3 з огляду на наступне.

30 листопада 2015 року Державним агентством рибного господарства України прийнято наказ №369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України», яким, крім іншого, передбачено: утворити комісії з ліквідації територіальних органів Державного агентства рибного господарства України та затвердити голів комісій (п.2), в тому числі і Комісію з ліквідації Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства; затвердити орієнтовний план заходів, пов'язаних із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п.3); попередити начальників та заступників начальників територіальних органів про наступне вивільнення у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п.4).

Наказом Держрибагенства від 09.12.2015 року №379 «Про внесення змін до наказу Держрибагенства від 30.11.2015 року №369» доповнено вказаний наказ пунктом 6 наступного змісту: до Комісій з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами відповідного територіального органу Держрибагенства України, який ліквідується (т.1 а.с.70).

Наказом Держрибагенства України від 30.12.2015 року №400 внесено зміни до комісій, а саме головою комісії з ліквідації Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства визначено ОСОБА_3 (т.1 а.с.72), який згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 05.01.2016 року є особою, що має право вчиняти юридичні дії від імені вказаної юридичної особи (т.1 а.с.69).

Відповідно до вимог ч.4 ст.105 Цивільного кодексу України, до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Отже, посилання позивача на постанову КМУ від 20.10.2011 року №1074 також не заслуговують на увагу, оскільки наведеним документом затверджено Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, проте Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства не є центральним органом виконавчої влади, а є його територіальним органом, а тому даний правовий акт не може застосовуватись до таких правовідносин.

Оцінивши наявні у справі докази у їх взаємному зв'язку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачами не було порушено прав позивача при прийнятті рішення щодо звільнення позивача з урахуванням всіх критеріїв, визначених у ч.3 ст.2 КАС України, що виключає правові підстави для поновлення позивача на посаді.

Враховуючи, що під час розгляду адміністративної справи суд першої інстанції вірно дійшов висновку про правомірність прийняття наказів про звільнення позивача, позовні вимоги про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання призначити на рівнозначну посаду не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказів про звільнення.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян