Справа № 826/3711/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3711/16 Головуючий у 1-й інстанції: Погрібніченко І.М.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Верховного Суду України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду України, третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Верховного Суду України (далі - Відповідач, ВС України), третя особа - Державна казначейська служба України (далі - Третя особа, ДКС України), про:

- визнання протиправними дій та бездіяльності ВС України щодо невиплати ОСОБА_2 при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою;

- зобов'язання Відповідача виплатити Позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат за останньою посадою, що складає 340 366,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2016 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивач як особа, яка працювала на посаді судді з березня 1977 року, мала гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод законне сподівання отримати вихідну допомогу при відставці, оскільки остання є складовою гарантії незалежності суддів та їх належного матеріального забезпечення. Крім того, суд зазначив, що право на отримання даної вихідної допомоги набуто Позивачем задовго до скасування норми, якою було закріплено таке право. Крім іншого, суд підкреслив, що чинним на сьогодні законодавством також гарантується отримання суддею вихідної допомоги при виході у відставку.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому звертає увагу на порушення судом норм матеріального права, вказуючи при цьому на помилкове віднесення судом вихідної допомоги до складової гарантій незалежності та недоторканості судді. Наголошує, що право на отримання вихідної допомоги виникає у момент реалізації права судді на відставку, а не з моменту подання відповідної заяви. Стверджує, що Конвенційне поняття «правомірне очікування» до спірних правовідносин застосовано бути не може, позаяк такі очікування не виникли у зв'язку з втратою чинності відповідної норми.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибула.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції, Позивач працював на посаді судді з березня 1977 року, а з квітня 1997 року - на посаді судді Верховного Суду України.

Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року №788-VІІІ «Про звільнення суддів» у зв'язку з поданням заяви про відставку було звільнено з посади судді Верховного Суду України ОСОБА_2 (а.с. 10-12).

Наказом голови ВС України від 17.11.2015 року №1050-к Позивача було виключено зі складу Верховного Суду України (а.с. 13).

У грудні 2015 року Позивач звернувся до ВС України із заявою про виплату вихідної допомоги відповідно до ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до 27.03.2014 року у розмірі 10 місячних заробітних плат і здіснення доплати суддівської винагороди за період з 31.08.2015 року до дня звільнення з урахуванням доплат до посадового окладу, передбачених ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд».

Листом від 23.12.2015 року №202-4371/0/8-15 Відповідач повідомив Позивача про відсутність підстав для виплати вказаної допомоги, оскільки частину 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав чинності 01.04.2014 року. Крім того, у даному листі ВС України зазначив, що оскільки з 25.08.2015 року ОСОБА_2 досягла 65 років, доплата до посадового окладу, передбачена ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», була припинена з 01.09.2015 року (а.с. 23-24).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейської хартії про закон «Про статус суддів», ст. ст. 8, 21, 92, 126, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у різних редакціях, а також ряду рішень Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у Позивача права на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, оскільки таке право має характер законного сподівання особи та було набуте останньою до прийняття рішення про її відставку.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі, зокрема, подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), судді який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, у подальшому Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», який набрав чинності 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону, а саме - виключено статтю 136 даного Закону, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

При цьому рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону, Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення Позивача (12.11.2015 року).

Отже, на момент прийняття рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади судді ВС України у зв'язку з поданням заяви про відставку не було визначено суб'єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов'язку Відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Посилання Позивача на рішення Конституційного Суду України, як на підставу виплати йому вихідної допомоги, є необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях, як вірно зауважив Апелянт, не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено у рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Судом першої інстанції крім іншого не було враховано, що відповідно до ст. 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.

Тобто, міжнародними договорами, які ратифіковані Україною, передбачено можливість встановлення розмірів соціального забезпечення населення у межах наявних ресурсів держави.

Крім того, право встановлювати тимчасові обмеження щодо виплати соціальної допомоги узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Великода проти України» та «Суханов та Ільченко проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс («золоту середину») до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому ЄСПЛ зазначає, що зменшення розміру пенсії мабуть було зроблено державою через економічну політику і фінансові труднощі.

З наведеного випливає помилковість твердження Позивача, з яким погодився суд першої інстанції, про порушення права останнього на законне сподівання отримання певного майна у власність.

Таким чином, оскільки на день припинення повноважень Позивача як судді частина 1 статті 136 Закону була виключена, а інші законодавчі акти виплати вихідної допомоги не передбачали, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог є помилковими та не ґрунтуються на нормах чинного матеріального права.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Вищим адміністративним судом України, зокрема, у постановах від 01.12.2016 року у справі №826/22688/15, від 26.01.2017 року у справі №823/5424/15, від 28.02.2017 року у справі №821/427/16, від 23.03.2017 року у справі №809/4211/15.

Крім того, посилання суду першої інстанції на те, що право на відставку було набуте ОСОБА_2 у 1997 році, а тому з цього моменту вона отримала і право на виплату вихідної допомоги, яке було гарантоване ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів», а подальші зміни у законодавстві не можуть позбавляти його такого права, судова колегія вважає помилковим з огляду на таке.

Наведеною нормою ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів», у редакції, чинній на час набуття Позивачем права на відставку, передбачалося, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Отже зазначеним законодавчим положенням було прямо визначено те, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку. Оскільки Позивач у 1997 році набув зазначене право, але його не реалізував, то підстави для застосування до спірних відносин ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» відсутні. Неможливо до спірних правовідносин застосувати й положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 30.09.2016 року, а тому станом на 12.11.2015 року не міг бути застосований.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для виплату Позивачу вихідної допомоги на підставі нормативних актів, які втратили чинність, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду м. Києва про обґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати, ухваливши нову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Верховного Суду України - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду України, третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.