Справа № 226/174/17
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Коваленко Т.О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року справа №226/174/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 11 квітня 2017 року по справі №226/174/17 (головуючий І інстанції Коваленко Т.О.) за позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання дій по не нарахуванню та невиплаті недоотриманої допомоги при народжені першої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмови у призначенні та виплаті допомоги при народжені другої дитини ОСОБА_5, 31.05.2015 р.н неправомірними; зобовязання здійснити нарахування та виплату недоотриманої суми допомоги при народжені першої дитини; зобовязання здійснити нарахування та виплату допомоги при народжені другої дитини, згідно заяви від 14.06.2016 року.

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 11 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради щодо відмови у поновлені та призначеної допомоги при народжені дітей; рішення від 26.07.2016 року про відмову у поновлені виплати допомоги при народжені дитини скасовано; зобовязано поновити виплату допомоги при народжені дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за заявою від 14.06.2016 року; зобовязано призначити та здійснити виплату допомоги при народжені дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за заявою від 14.06.2016 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не було враховано п.13 Порядку №1751 від 27.12.2001р., за приписами якого допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомленні належним чином, а тому згідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справу було розглянуто в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які народились у містах Макіївці та Донецьку відповідно, що підтверджується свідоцтвами про їх народження.

Відповідно до довідки від 10.06.2016 року № НОМЕР_1 позивача взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції .

Згідно до листа від 14.03.2017р. №07/906 позивач з 14.06.2016 року по теперішній час знаходиться на обліку в УСЗН Мирноградської міської ради як внутрішньо переміщена особа та занесена в Єдину інформаційну базу даних внутрішньо переміщених осіб.

Позивач 14.06.2016 року звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні І і ІІ дитини.

Рішенням від 26.07. 2016 року відповідачем було відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п.13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми від 27.12.2001 року №1751 у звязку з тим, що звернення за поновленням допомоги надійшло пізніше, ніж через дванадцять календарних місяців після припинення виплат допомоги.

Відповідач зазначив, що відповідно до довідки-атестату остання виплата допомоги при народженні дитини в розмірі 775,00 грн. позивачу виплачена по 31.11.2014 року.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

У пункті 6 частини першої статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту; засади регулювання шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про охорону дитинства" держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності.

За приписами частини першої статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року N 2811-ХII (далі Закон N 2811-ХII) громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 Закону N 2811-ХII встановлено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Частинами 7, 9 статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року N 3-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац сьомий частини дев'ятої статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року N 2811-XII, з наступними змінами, згідно з яким виплата допомоги при народженні дитини припиняється "у разі виникнення інших обставин".

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. N 1751 затверджено Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми (далі Порядок №1751), за приписами п.13 якого допомога при народженні дитини, яка народилася після 8 квітня 2011 р., надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму, - на другу дитину; кратній 120 розмірам прожиткового мінімуму, - на третю і кожну наступну дитину. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

У пункту 55 Порядку №1751 визначено, що призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім'ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що з системного аналізу наведених норм Закону вбачається, що чинним законодавством не передбачені обмеження в часі щодо поновлення виплати допомоги при народженні дитини, припиненої не з вини одержувача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з об'єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з даною заявою, оскільки мешкала на тимчасово окупованій території. Крім того, у зв'язку із малолітнім віком дітей, а також внаслідок проведення бойових дій та існуванням реальної загрози життю та здоров'ю дітей, вона не мала можливості виїхати з тимчасово окупованої території та на протязі 12 місяців звернутися до іншого органу УПСЗН.

Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом (пункти 1, 2 статті 3); держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством; ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені (стаття 26).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 11 квітня 2017 року по справі №226/174/17 - залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 11 квітня 2017 року по справі №226/174/17 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

ОСОБА_2