Справа № 813/4153/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокуЛьвів№ 876/5617/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.,

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Бортник С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з адміністративним позовом до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (Далі - відповідач, Дрогобицька ОДПІ), в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Дрогобицької ОДПІ № 76-О від 01.11.2016 «Про звільнення», яким її було звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора Бориславського відділення відповідно до п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (Далі - КЗпП України), поновити її на роботі, на посаді головного державного ревізора-інспектора Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що спірний наказ є протиправним, оскільки при скороченні посади, яку вона обіймала, загальна чисельність спеціалістів поза секторами не змінилась. З моменту попередження її про наступне вивільнення штатним розписом на 2016 рік були введені дві посади головного державного інспектора, які їй не були запропоновані. Крім того, на той момент, коли їй була запропонована тимчасова посада, інші дві посади вже були звільнені, оскільки особи, які їх обіймали були переведені на інші посади за їх згодою, а тому у відповідача не було правових підстав скорочувати інші дві посади, в тому числі ту, яку вона обіймала. Натомість, відповідачем було переведено на вказані посади ОСОБА_4, попередня посада якої не підпала під скорочення та ОСОБА_5, сектор і посада якої підпали під скорочення. Також, позивач вказує на те, що її функціональні обов'язки у Бориславському відділенні після скорочення збереглися.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2017 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що оскаржуване судове рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним та необ'єктивним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що у Бориславському відділенні Дрогобицької ОДПІ, згідно штатних розписів на 2015 та 2016 роки, були наявні шість посад спеціалістів поза секторами. Внаслідок проведення у 2016 році скорочення штатної чисельності, було скорочено дві посади головних державних ревізорів-інспекторів та одночасно введено дві посади голових державних інспекторів. Станом на 25.03.2016 дві посади головних державних інспекторів були вакантними, а тому відповідач зобов'язаний був і мав можливість одночасно з її попередженням про наступне вивільнення запропонувати одну з цих посад. Натомість, суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги в якості доказу, який апелянт вважає неналежним, лист відповідача про те, що станом на 02.02.2016 була вакантна тимчасова посада начальника відділу погашення заборгованостей. Також, судом першої інстанції було порушено вимоги ст.42 КЗпП України. Зокрема, судом першої інстанції не враховано ту обставину, що станом на 31.03.2016 дві посади з чотирьох були скорочені, а осіб, які їх обіймали, було переведено за їх згодою на інші посади, відповідно залишились дві посади, одну з яких обіймала вона, а тому у відповідача не було правових підстав для їх скорочення. Проте, всупереч цьому, відповідачем було призначено на ці посади інших осіб, попередня посада однієї з яких не підпадала під скорочення. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про правомірність заміщення цих посад іншими особами, як вакантних, оскільки фактично такі не були вакантними. Крім того, суд прийшов до помилкового висновку про наявність переваг у вказаних осіб, зокрема по відношенню до неї, оскільки у зведеній інформації в графі «Переважне право залишитися на роботі» інформація про переваги, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутня, а посади, які вони обіймали не були рівнозначними та аналогічними її посаді. Також, апелянт вказує на те, що вакантну посаду головного державного інспектора Бориславського відділення, на яку вона могла претендувати, 25.03.2016 було запропоновано головному державному інспектору сектору інформаційних технологій ОСОБА_6, сектор і посада якого підлягала скороченню. При цьому, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність переваг останнього по відношенню до неї, оскільки інформація, яка міститься у графі «Переважне право залишитися на роботі» про те, що він єдиний годувальник в сім'ї не відповідає фактичним обставинам справи. Апелянт також зазначає, що посада, яка була їй запропонована, з врахуванням положень Закону України «Про зайнятість населення» та листа Мінпраці від 10.03.2011 «Щодо порядку ліквідації», не є вакантною. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права полягало у невиконанні вимог ст.86 КАС України. Тому просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2017 та прийняти нову, якою повністю задовольнити її адміністративний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача Бортник С.М., яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової про задоволення адміністративного позову в повному обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 була прийнята на роботу до органів Державної податкової служби України з 10.01.1995. Станом на 01.02.2016 позивач працювала на посаді головного державного ревізора-інспектора Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ. Дана обставина підтверджується записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 та відомостями з її особової картки, а також не заперечується відповідачем.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказів Дрогобицької ОДПІ № 67 від 01.02.2016 «Про введення в дію структури Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області та затвердження переліку індексів структурних підрозділів» та № 69 від 02.02.2016 «Про введення в дію штатного розпису Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області», відповідачем було проведено процедуру скорочення (зменшення) штатної чисельності працівників.

Так, згідно штатного розпису на 2016 рік Дрогобицької ОДПІ було затверджено штат у кількості 127 штатних одиниць. В тому числі, по Бориславському відділенню 14 штатних одиниць, з яких вісім одиниць по секторам та шість одиниць спеціалістів поза секторами. Зокрема, поза секторами введено дві посади головного державного ревізора-інспектора та чотири посади головних державних інспекторів.

Штатним розписом на 2015 рік, у порівнянні з 2016 роком, було затверджено штат у кількості 176 штатних одиниць, з яких 22 штатні одиниці по Бориславському відділенню, в тому числі 16 одиниць по секторам та 6 одиниць спеціалістів поза секторами, з яких дві посади головного державного інспектора та чотири посади головного державного ревізора-інспектора.

02.02.2016 ОСОБА_3 була попереджена про наступне вивільнення із займаної посади згідно з пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності штату Дрогобицької ОДПІ.

31.03.2016 позивачу було запропоновано посаду головного державного інспектора Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ, тимчасово на час додаткової відпустки для догляду за дитиною до трьох років основного працівника ОСОБА_6 Проте, від даної пропозиції вона відмовилася.

У період з 01.04.2016 по 04.07.2016 позивач перебувала в основній та додатковій відпустці, а з 04.07.2016 по 31.10.2016 на лікарняному, що підтверджується наказом № 32-В від 28.03.2016 «Про надання відпустки» та листками непрацездатності, копії яких долучено до матеріалів справи.

Після чого, наказом № 76-О від 01.11.2016 «Про звільнення», ОСОБА_3 було звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача із займаної посади, відповідач дотримався вимог чинного законодавства. При цьому, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які були переведені на посади головного державного ревізора-інспектора Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ, відповідно до зведеної інформації по працівниках Дрогобицької ОДПІ, мали переваги щодо заміщення вакантних посад по відношенню до позивача. Стосовно ОСОБА_7, яку наказом № 13-О від 31.03.2016 було переведено на посаду головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з юридичних осіб Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ, судом першої інстанції встановлено, що вона має більший стаж державної служби ніж у позивача, а ОСОБА_8 було запропоновано та переведено на тимчасову посаду головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з юридичних осіб Бориславського відділення згідно наказу № 13-О від 31.03.2016. ОСОБА_9 згідно наказу № 56-О від 04.08.2016 була звільнена з займаної посади з 04.08.2016. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що Дрогобицькою ОДПІ 31.03.2016 позивачу було запропоновано посаду головного державного інспектора Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ, тимчасово на час додаткової відпустки для догляду за дитиною до трьох років основного працівника ОСОБА_6, який, на думку суду першої інстанції, також мав переважне право по відношенню до позивача, оскілки є єдиним годувальником в сім'ї. Однак, позивач відмовилася від такої пропозиції.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та неповним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КЗпП України.

Частиною другою статті другої КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою та мають, серед іншого, право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

У відповідальності до статті 5-1 цього Кодексу, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом першим частини першої статті 40 цього Кодексу передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, відповідно до вимог частини другої цієї статті, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Беззаперечним є той факт, що в даній ситуації мало місце скорочення чисельності штату працівників Дрогобицької ОДПІ, проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів позивача, що запропонована їй тимчасова посада не може вважатись належним виконанням передбаченого ст. 49-2 КЗпП України та зазначає при цьому наступне.

Згідно ч.1 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У відповідності до частини другої цієї статті, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Наведена вище правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10.03.2015 по справі № 21-52а15.

Відповідно до штатного розпису на 2015 рік, у Бориславському відділенні Дрогобицької ОДПІ були в наявності чотири посади головного державного ревізора-інспектора поза секторами, які займали ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_8

З наявної у справі довідки Дрогобицької ОДПІ № 8271/10/19-09-04-00 від 14.12.2016 вбачається, що у зв'язку із введенням в дію організаційної структури та штатного розпису на 2016 рік у Бориславському відділенні було дві штатні посади головного державного ревізора-інспектора, на які було призначено ОСОБА_4 (наказ № 8-о від 10.02.2016) та ОСОБА_5 (наказ № 13-о від 31.03.2016). ОСОБА_3 було запропоновано тимчасову посаду головного державного інспектора Бориславського відділення 31.03.2016, від якої вона відмовилася.

З цієї відповіді також видно, що ОСОБА_7 було запропоновано посаду головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з юридичних осіб Бориславського відділення (наказ № 13-О від 31.03.2016), ОСОБА_8 було запропоновано тимчасову посаду головного державного інспектора Бориславського відділення, на яку вона погодилася (наказ № 13-О від 31.03.2016), а ОСОБА_9 була вивільнена із займаної посади 04.08.2016 наказом № 56-О від 04.08.2016.

З долученої до справи зведеної інформації по працівниках Дрогобицької ОДПІ вбачається, що призначені на посаду головного державного ревізора-інспектора ОСОБА_5 мали стаж державної служби 234 місяці (19,50 років) та ОСОБА_4 273 місяці (22,75 роки). Натомість, позивач мала 250 місяців (20,83 років).

При цьому, у розділі «коментар» відповідної інформації, стосовно ОСОБА_5 нічого не зазначено.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається : сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

З врахуванням встановлених судом обставин, беручи до уваги наведені вище положення трудового законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність переважного права у ОСОБА_5 перед позивачем.

Також, судом не надано належної правової оцінки тим обставинам, що станом на 31.03.2016 дві посади, які підлягали скороченню, були вивільнені іншими працівниками зокрема, були переведені на інші посади ОСОБА_7 та ОСОБА_8

У зв'язку з цим є логічним висновок апелянта про протиправність рішення відповідача щодо її звільнення з посади в той час, коли останнім фактично було завершено процедуру скорочення двох посад.

Стосовно висновків суду першої інстанції щодо запропонованої позивачу посади головного державного інспектора Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ, тимчасово на час додаткової відпустки для догляду за дитиною до трьох років основного працівника ОСОБА_6, колегія суддів вважає такі необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31.03.2016 Дрогобицькою ОДПІ було запропоновано позивачу посаду головного державного інспектора Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ, тимчасово на час додаткової відпустки для догляду за дитиною до трьох років основного працівника ОСОБА_6

На посаду головного державного інспектора Бориславського відділення ОСОБА_6 був призначений в порядку переведення з посади головного державного інспектора сектору ІТ Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ на підставі наказу № 12-О від 25.03.2016.

Цього ж дня, начальником Дрогобицької ОДПІ було видано наказ № 30-В від 25.03.2016 «Про надання відпустки», яким головному державному інспектору Бориславського відділення ОСОБА_6 було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення віку трьох років з 28.03.2016 по 16.09.2017 включно.

Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку наведеним обставинам, вказав, що ОСОБА_6 мав переважне право перед позивачем, оскільки являється єдиним годувальником в сім'ї.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає при цьому наступне.

З аналізу статті 42 КЗпП України, визначальним положенням для визначення за тією чи іншою особою переважного права на залишення на роботі є в першу чергу кваліфікація та продуктивність праці.

Перелічені у пунктах 1-9 критерії застосовуються лише у випадку визначення переважного права на залишення на роботі за працівником із числа працівників із однаковими кваліфікацією та продуктивністю праці.

Як вбачається зі зведеної інформації по працівниках Дрогобицької ОДПІ, головний державний інспектор сектору ІТ Бориславського відділення ОСОБА_6 має стаж державної служби 63 місяці (5,25 роки), що у порівнянні з позивачем є значно меншим.

Для визначення рівня кваліфікації та продуктивності праці, роботодавцем здійснюється порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт.

Проте, судом першої інстанції не було досліджено вказаних обставин, які можуть мати значення для висновку про наявність переваги при звільненні з посади у зв'язку із скороченням.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне також вказати, що на час прийняття наказу про переведення ОСОБА_6 на посаду головного державного інспектора Бориславського відділення, директором ТзОВ «Хотел Менеджмент Груп» було видано наказ № 170-К/тр від 24.03.2016, яким ОСОБА_11 (дружина ОСОБА_6), сумісника адміністратора відділу прийому та розміщення переведено адміністратором відділу прийому та розміщення готелю «Міротель Резорт і спа» на повний робочий тиждень з 25.03.2016.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає також помилковим висновок суду першої інстанції про наявність переважного права у ОСОБА_6 перед позивачем з огляду на ту обставину, що він є єдиним годувальником в сім'ї.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірний наказ відповідача був виданий з дотриманням чинного законодавства.

Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У випадках вимушеного прогулу працівника застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Пунктом другим цього Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України № 10846/14-15/13 від 20.07.2015 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів листопаді складала 22 дні, а в грудні 22 дні.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 1535/0/14-16/13 від 05.08.2016 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів у січні 2017 року складала 20, у лютому - 20, у березні - 22, у квітні - 19, травні - 20.

Таким чином, тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок винесення протиправного наказу відповідача, необхідно обраховувати з 01.11.2016 по 01.06.2017, який становить 146 робочих днів.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою про середньомісячну заробітну плату Дрогобицьої ОДПІ № 1212/8/13-09-05-006 від 01.03.2017, середньоденний заробіток позивача становив 82,05 грн, а середньомісячний заробіток 1 723 грн.

З урахуванням кількості робочих днів вимушеного прогулу за період з 01.11.2016 по 01.06.2017, розмір заробітної плати, що підлягає виплаті позивачу становить 11 979,30 грн (82,05 грн * 146 робочих днів), з врахуванням обов'язкових податків і зборів.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У відповідності до ст.202 цього Кодексу підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 206, 244-2, 254 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року по справі № 813/4153/16 скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області № 76-О від 01 листопада 2016 року «Про звільнення», яким ОСОБА_3 звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора Бориславського відділення на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу Законів про працю України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді головного державного ревізора-інспектора Бориславського відділення Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області.

Стягнути з Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 11 979 (одинадцять тисяч дев'ятсот сімдесят дев'ять) гривень 30 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський
Повний текст постанови складено 06.06.2017.