Справа № 820/1399/17
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2017-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

01 червня 2017 р. № 820/1399/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

при секретарі судового засідання - Самігулліній К.В.

за участю:

представника позивача - Діденко Л.А.,

представника відповідача - Гаєвської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК"
до Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області
про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 24.03.2017 року № на загальну суму 1610718,75 грн., №000050402 на загальну суму 150975,00 грн., № на загальну суму 947970,00 грн., № на загальну суму 534375,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.03.2017 року ГУ ДФС у Харківській області складено акт №1021/20-40-14-02-07/32796917 "Про результати планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК" () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 30.09.2016 рік", на підставі якого 24.03.2017 року були прийняті спірні податкові повідомлення-рішення №, №, № та №. Позивач стверджує, що не вчиняв податкових правопорушень, про які згадується в акті перевірки. Викладені в акті судження інспекції є помилковими, не відповідають положенням закону та не узгоджуються з дійсними фактичними обставинами проведених платником податків господарських операцій. ТОВ фірмою "ТДК" виконані всі необхідні вимоги для включення до податкового кредиту сум ПДВ та сплачені податки у вірному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив суд ухвалити рішення про задоволення позову.

Відповідач - Головне управління ДФС у Харківській області, позов не визнав.

У письмових запереченнях на позов (т.4 а.с.151-156) відповідач вказав, що викладені в акті №1021/20-40-14-02-07/32796917 від 13.03.2017 р. судження ДФС про вчинення платником податків податкових правопорушень є правильними та вірними. Вказані порушення встановлені цілком об'єктивно. В ході перевірки також була досліджена вся наявна податкова інформація з контрагентами позивача - ТОВ науково-виробнича фірма "ЕКОСТАР МК ЛТД" та ФО-П ОСОБА_3. На думку ДФС, висновків інших податкових органів достатньо для судження про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України. За таких підстав податкові повідомлення-рішення від 24.03.2017 року №, №, № та № є правомірними та обґрунтованими. Посилаючись на викладені вище доводи, відповідач просив суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у письмових запереченнях на позов, просив суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК", пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу суб'єкта господарювання - юридичної особи 24.12.2003 р. за №0000207, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 18.05.2005 року, код - 32796917. (т.1 а.с.103-104).

На обліку як платник податків підприємство перебуває в Київській об'єднаній державній податковій інспекції м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

На підставі наказу від 11.01.2017 р. № 11, виданого ГУДФС у Харківській області, згідно із пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України та відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання, відповідачем проведена планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТДК" () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 р. по 30.09.2016 р.

Результати перевірки оформлені актом №1021/20-40-14-02-07/32796917 від 13.03.2017 року. (т.3 а.с.127-188).

За висновками перевірки, позивачем - ТОВ фірма "ТДК", порушено:

1) п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), п.20 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 р. №1307 "Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної", в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість всього в сумі 120780,0 грн., у т.ч.: за вересень 2016 року в сумі 120780,0 грн.

- зменшена сума від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту (рядок 19) та зменшена сума від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) за вересень 2016 року в сумі 947970,0 грн., за рахунок податкових зобов'язань по ПДВ у вересні 2016 року на суму 1068750,0 грн. по безоплатно наданим ТОВ НВФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" датчикам тиску п'єзоелектричним в кількості 475 шт. на загальну суму без ПДВ 5343750,0 грн.;

2) пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.п.135.1 ст. 135 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за №27/4248 зі змінами та доповненнями, п.5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 "Зобов'язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 року за №85/4306, п.7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", наказ про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №290 від 29.11.99 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 року за №860/4153, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього в сумі 1345815,0 грн., у т.ч.: за 2015 рік в сумі 286200,0 грн., за 1 кв. 2016 р. в сумі 36180,0 грн., за 2 кв. 2016 р. в сумі 35820, 0 грн., за 3 кв. 2016 року 987615,0 грн. за рахунок:

- заниження фінансового результату до оподаткування, визначеного у фінансовій звітності відповідно до національних положень бухгалтерського обліку у рядку 02 Декларації з податку на прибуток за 9 місяців 2016 року в сумі 5343750,0 грн., за рахунок заниження доходу по рядку 01 декларації з податку на прибуток підприємства, внаслідок не включення до його складу безоплатно наданих ТОВ НВФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" датчиків тиску п'єзоелектричних в кількості 475 шт на суму 5343750,0 грн.;

- заниження фінансового результату до оподаткування, визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень бухгалтерського обліку у рядку 02 декларації з податку на прибуток на загальну суму 2133000,0 грн., у т.ч. за 2015 рік в сумі 1590000,0 грн., за 1 кв. 2016 року в сумі 201000,0 грн., за 2 кв. 2016 року в сумі 199000,0 грн., за 3 кв. 2016 року в сумі 143000,0 грн., згідно договору №2 від 08.01.2015 р. та додаткової угоди №1 від 30.11.2015 р. до нього; №4 від 06.01.2016 р. по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_3 (код НОМЕР_1).

З посиланням на вказаний вище акт перевірки, Головним управлінням ДФС у Харківській області прийнято спірні податкові повідомлення-рішення від 24.03.2017 року:

- №, яким ТОВ фірмі "ТДК" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1610718,75 грн., з яких 1345815 грн. - основний платіж, 264903,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції. (т.3 а.с.219);

- №, яким ТОВ фірмі "ТДК" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 150975,00 грн., з яких 120780 грн. - основний платіж, 30195 грн. - штрафні (фінансові) санкції. (т.3 а.с.218);

- №, яким ТОВ фірмі "ТДК" зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 947970 грн. (т.3 а.с.220);

- №, яким до ТОВ фірми "ТДК" за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, визначених ст.201 та згідно зі ст.120-1 Податкового кодексу України, а саме за відсутність реєстрації податкових накладних розрахунків коригування на суму ПДВ 1068750,00 грн. застосовано штраф у розмірі 50% у сумі 534375,00 грн. (т.3 а.с.221).

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового Кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового Кодексу України).

Водночас згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується удвох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів (послуг) (пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже діюче законодавство з питань оподаткування не позбавляє права позивача на віднесення до складу податкового кредиту сум податку, оформленого відповідними податковими накладними, навіть якщо з боку постачальника (продавця) мають місце будь - які недоліки оформлення та складення певних товаросупроводжуючих документів або інші порушення вимог податкового законодавства.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного податкового повідомлення-рішення, а також суджень, відображених суб'єктом владних повноважень в акті №1021/20-40-14-02-07/32796917 від 13.03.2017 року на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд встановив наступне:

27.05.2015 року між ТОВ фірма "ТДК" та ТОВ НПФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" укладено договір комісії № 27/05-1К (т.3 а.с.222-223), за умовами якого комісіонер (ТОВ НПФ "ЕКОСТАР МК ЛТД") зобов'язувався здійснити за дорученням комітента (ТОВ фірма "ТДК") одну або декілька зовнішньоекономічних угод з продажу датчиків тиску п'єзоелектричних (далі - товар), в кількості та по ціні, вказаній в специфікаціях до даного договору, які є його додатками та невід'ємною частиною договору.

На виконання умов вказаного договору комісії директор ТОВ фірми "ТДК" (комітент) та директор ТОВ НПФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" ОСОБА_4 (комісіонер) 27.05.2015 року оформили та підписали специфікацію №1 від 27.05.2015 р. про те, що комітент зобов'язується передати, а комісіонер прийняти датчики тиску п'єзоелектричні в кількості 273 штуки по ціні 11250,00 грн. без ПДВ на загальну суму 3071250,00 грн. без ПДВ, акт приймання-передачі №1 від 29.05.2015 р. щодо передання товару датчики тиску п'єзоелектричні в кількості 273 штуки по ціні 11250,00 грн. без ПДВ на загальну суму 3071250,00 грн., специфікацію №2 від 28.08.2015 р. про те, що комітент зобов'язується передати, а комісіонер прийняти датчики тиску п'єзоелектричні в кількості 475 штуки по ціні 11250,00 грн. без ПДВ на загальну суму 5343750,00 грн. без ПДВ, акт приймання-передачі №2 від 28.08.2015 р. щодо передання товару датчики тиску п'єзоелектричні в кількості 475 штуки по ціні 11250,00 грн. без ПДВ на загальну суму 5343750,00 грн., оборотно-сальдова відомість по рахунку 631 за 01.06.2015 р.-09.07.2015 р., картка рахунку 361 за 01.06.2015 р.-09.07.2015 р., банківська виписка ПАТ "КБ "ПРЕМІУМ", оборотно-сальдова відомість по рахунку 631 за 01.06.2015 р.-15.07.2015 р., банківська виписка ПАТ "КБ ПРЕМІУМ", додаткова угода від 30.12.2015 р. про пролонгацію договору комісії від 27.05.2015 р., митна декларація, підтвердження про перетин кордону, звіт комісіонера №1 від 19.06.2015 р. по договору комісії №27/05-1К від 27.05.2015 р. (т.3 а.с.224-226).

Відповідно до п.2-4 вищезазначеного договору комісії, за виконання послуг з продажу товару, комісіонер зобов'язується завершити роботи з продажу товару в формі укладення і виконання зовнішньоекономічних контрактів, транспортуванню товару до місця продажу, продажу товару, зберігання, а комітент зобов'язується сплатити комісіонеру комісійну винагороду у розмірі 1% від вартості фактично відвантаженого покупцю кожної партії товару, що належить комітенту, по курсу НБУ на дату відвантаження кожної партії товару.

З пояснень представника позивача встановлено, що на даний час зобов'язання згідно підпункту 3 пункту "Предмет договору і інші загальні умови" договору комісії від 27.05.2015 року, комісіонером не виконанні.

Відповідно до вимог Закону № 996 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р., господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Тобто, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідно, щоб вона реально відбулася й була пов'язана з рухом капіталу, товарів, послуг та робіт.

З точки зору податкового органу, якщо такого руху не відбулося, то така операція вважається ним безтоварною, а витрати та податковий кредит - безпідставними.

Позивач не погоджується з висновками податкового органу і спростовує доводи податкового органу наявними на підприємстві та дослідженими судом первинними бухгалтерськими документами, на підставі яких сформований податковий облік позивача та засвідчують фактичні витрати з прийняття від контрагента - постачальника товарів, їх отримання, подальшу реалізацію за договором комісії, виконання у власній господарській діяльності, розрахунок за них у безготівковій формі та здійснення в межах статутної діяльності підприємства позивача.

Відповідно до п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані весті облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансові звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні та зведенні облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити : назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704), первинні документи (на паперових і машинозчитованих носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості, повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до пунктів 2.15, 2.16 вищезазначеного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Під час укладання договору позивач дотримався принципу належної обачності, а саме, перед укладанням спірних договорів вчинено дії на отримання інформації щодо незалежної правоздатності контрагента та наявності у його представника права підписувати первинні документи.

Відповідно до вимог статті 10 Закону № 755 "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 р. відомості, що підлягають внесенню до ЄДРПОУ та внесенні до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Якщо відомості, що підлягають внесенню до ЄДРПОУ є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

Таким чином, до моменту виключення відповідних відомостей з ЄДРПОУ ці відомості є достовірними і можуть бути використані в спорах з податковими органами.

В акті перевірки від 13.03.2017 року, податковим органом зроблено висновки про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням.

Однак, такі висновки перевіряючими зроблено без посилання на будь-який запит і відповіді органів державної влади, які володіють відповідною інформацією і згідно закону ведуть її облік по юридичних особах станом на травень, серпень 2015 р.

Крім того, під час розгляду справи відповідач не довід той факт, що контрагенти не передавали позивачу вказаний вище товар, не укладали і не могли укладати із іншими суб'єктами господарювання власні договори купівлі-продажу, а також поставки товару, з метою виконання своїх господарських зобов'язань перед ТОВ фірмою "ТДК".

Відповідач в ході проведення перевірки, дійшов висновків, що контрагент - комісіонер ТОВ НВФ "Екостар МК ЛТД" не приймав у ТОВ фірми "ТДК" товари і, відповідно, ТОВ фірма "ТДК" не передавав вищеозначений товар, по якому позивач сформував податковий облік, що в свою чергу позбавляє позивача права на формування податкового кредиту з ПДВ .

Отримані від зазначеного суб'єкта господарювання податкові накладні на вказані суми, перевіряючими виключені із складу податкового кредиту позивача.

Причиною такого виключення стали висновки відповідача про відсутність реального руху товарів із їх передачі. Укладення угод здійснено без мети настання реальних наслідків.

Однак податкове законодавство України не ставить право платника ПДВ на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів або відсутності у контрагентів основних фондів чи кваліфікованого персоналу.

Щодо дефектності податкового статусу контрагента позивача і, відповідно, первинних документів, наданих для перевірки, суд зазначає:

Несплата контрагентом ПДВ при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупця і не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку, якщо він виконав усі передбачені законом умови отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру заявленого податкового кредиту.

Вказана вище правова позиція та судження викладені Вищим адміністративним судом України в ухвалах по справі №К/800/53402/14 від 01.10.2015 р., та № К/800/4198/14 від 29.07.2015 р.

Окрім того, законодавство України не зобов'язує платника податків перевіряти безпосередньо контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та наявність в нього офісу перед тим, як відносити сплачені суми до витрат і суми ПДВ до податкового кредиту, про чітко вказано в рішення ВАСУ № К/800/56444/14 від 27.01.2016 р. та К/800/30470/14 від 13.04.2016 р.

Враховуючи вищевикладене, будь-які висновки податкового органу щодо безтоварності правочинів, вчинених підприємством, мають бути доведені належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях та внутрішніх документах цього органу.

Щодо відсутності у позивача, належним чином оформлених ТТН, суд зазначає, що дана обставина не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення самої господарської операції, оскільки, товарно-транспортна накладна не є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує факт придбання чи продажу товарів, а підтверджує лише факт перевезення вантажу.

Аналогічна правова позиція підтверджується судовою практикою, зокрема, рішеннями ВАСУ від 28.07.2015 р. № К/800/24214/15, від 28.07.2015 р. № К/800/26173/15 та від 06.08.2015 р. № К/800/52613/14.

Оформлення товарно-транспортної накладної не є обов'язковим під час здійснення перевезення придбаних товарів власним транспортом.

Цей висновок підтверджується пунктом 2 Переліку документів № 207, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 25.02.2009 р. "Про затвердження Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні" та судовою практикою (Ухвала ВАСУ від 14.01.2014 р. № К/800/31054/13 та Ухвала ВАСУ від 16.04.2014 р. № К/800/35463/13).

Факт постачання товарів підтверджується: договорами, податковими та видатковими накладними, актами приймання-передачі, сертифікаційною та технічною документацією на товари, а також, документами, що підтверджують подальшу реалізацію або використання у господарській діяльності придбаних товарів (митні декларації - ВМД, тощо).

Всі вищеперелічені документи, що супроводжували господарські взаємовідносини позивача з ТОВ НВФ "Екостар МК ЛТД", в повному обсязі були надані під час проведення перевірки податковому органу.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі ВАСУ від 17.03.2015 року у справі №К/800/62752/14.

Водночас, Правилами перевезення вантажу автомобільним транспортом в Україні, затвердженими Наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 р. № 363, передбачено зобов'язання наявності товарно-транспортних накладних для перевізників, вантажовіправителей та вантажоотримувачів, які є замовниками послуг з перевезення.

Таке зобов'язання не розповсюджується на підприємство (платника податків), якщо перевезення товарів виконувалась його контрагентом, тобто, підприємство не укладало договір на перевезення.

Також, відповідно до пункту 2 Положення щодо документального забезпечення для здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом внутрішнього повідомлення, затвердженого Постановою КМУ від 25.02.2009 р. № 207, для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб, необхідно мати накладну або інший документ, що підтверджує право власності на вантаж.

Отже, під час перевезення товарів власним транспортом суб'єктові господарювання не потрібно виписувати товарно-транспортну накладну.

Крім того, наявність або відсутність товарно-транспортних накладних є лише виконанням або порушенням правил перевезення автомобільним транспортом, яке ніяк не пов'язано с виконанням вимог податкового законодавства.

Оскільки, транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг по перевезенню товарів, а не факт його придбання, то при наявності документів, які свідчать про фактичне отримання товару і його використання в господарській діяльності, відсутність товарно-транспортних накладних не можу слугувати підставою для визнання витрат з придбання товарно - транспортних цінностей для визнання об'єкта оподаткування з податку на прибуток.

Підставою для формування податкового кредиту з ПДВ є наявність належним чином оформленої податкової накладної, митної декларації та інших документів, що передбачені пунктом 201.11 статті 201 розділу V Податкового кодексу України.

Щодо не надання до перевірки копій довіреностей на отримання датчиків або Книгу обліку виданих довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей за період, що підлягає перевірці:

Форму та порядок використання довіреності викладено в Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженій Наказом Мінфіну України від 16.05.1996 р. № 99 (далі Інструкція).

Згідно з пунктом 2 Інструкції, відпуск товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів, грошових документів і цінних паперів може здійснюватися лише на підставі довіреності за формою № М-2.

Тобто, продавець може передати товар покупцю лише коли отримає від нього належним чином оформлену довіреність за ф. № М-2.

Незважаючи на таку безапеляційну імперативність норми, у ній можуть бути виключення: при централізовано-кільцевих перевезеннях (п.13 Інструкції); довіреність за ф. №М-2 не потрібна, якщо цінності отримує фізична особа-підприємець або його представник; коли керівник підприємства (установи, організації) особисто отримує цінності, то оформлення довіреності за ф. № М-2 також не потрібно. Адже, він і без довіреності є представником підприємства (установи, організації) (стаття 65 Господарського кодексу України).

За таких обставин буде достатньо паспорта й документа, який підтвердить статус керівника - витяг чи виписки з ЄДР.

Щодо висновку податкового органу в акті перевірки від 13.03.2017 р. про не підтвердження реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних у зв'язку з чим господарські операції з ТОВ НВФ "Екостар МК ЛТД" не мають реального характеру, відповідно, як наслідок, відповідач вважає, що позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість показники від здійснення господарської операції з прийняття у зазначеного суб'єкта господарювання товарів, суд зазначає наступне.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, серед іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також, від того , чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В той же час, за змістом вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат серед іншого, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів, робіт та послуг сум податку на додану вартість та валових витрат є факт придбання із метою використання в господарській діяльності.

Таким чином, доводи податкового органу про відсутність реального руху товару між ТОВ фірмою «ТДК» і ТОВ НВФ "Екостар МК ЛТД" у зв'язку із відсутністю самого предмета купівлі-продажу - датчиків тиску п'єзоелектричних, - є безпідставними, оскільки спростовуються наявними в повному обсязі і відповідності до вимог чинного законодавства України первинними документами.

Судом встановлено, що усі наявні в матеріалах справи первинні документи відповідають вимогам законодавства та не містять явних дефектів форми і змісту. Враховуючи, що реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами повністю підтверджена належними первинними документами, придбані послуги та матеріали використані позивачем у власній господарській діяльності, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання наданих послуг з заводського ремонту за технічним станом виробів, позивач має право на відображення цих господарських операцій у податковому обліку при визначенні об'єкту оподаткування податком на додану вартість, зокрема, формування податкового кредиту.

Крім того, взаємовідносини між ТОВ фірма "ТДК" та ТОВ НВФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" були предметом перевірки Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області 24.05.2016 року та досліджувались у судовому засіданні Харківським окружним адміністративним судом про розгляді адміністративної справи №820/3360/16.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2016 року по справі 820/3360/16 (т.1 а.с.107-117), залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2016 року (т.1 а.с.119-121), підтверджено правомірність формування податкового кредиту позивача з ТОВ НВФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" за період травень, серпень 2015 року.

Відповідно до ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати. Обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Згідно ч. 1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно з приписами ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя.

Так, Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - Суд) у своєму рішенні у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що суб'єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірними правочинами, про наявність взаємопов'язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність розумних економічних або інших причин (ділової мети) придбання послуг у контрагента, що зумовлює необґрунтованість висновку суб'єкта владних повноважень про невідповідність закону вчинених за ним господарських операцій.

За таких обставин, слід дійти висновку, що судження податкового органу про неправомірність формування податкового кредиту та завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ внаслідок чого занижено суми зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у перевіреному періоді не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Також позивач у перевіряємому періоді з 01.01.2015 року по 30.09.2016 рік отримував юридичні послуги від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за договорами про надання юридичних послуг №2 від 08.01.2015 р. (т.3 а.с.1-2) та №4 від 06.01.2016 р. (т.4 а.с.1-2).

За умовами вказаних договорів виконавець (ФО-П ОСОБА_3) надає замовнику (ТОВ фірма "ТДК") послуги по юридичному супроводженню договорів на поставку природного газу, а також юридичні послуги консультаційно-інформаційного характеру з питань зовнішньоекономічної діяльності, чинного цивільного, господарського, податкового, митного, виконавчого, кримінального, адміністративного, земельного, трудового, орендного та інших галузей законодавства України.

Пунктом 2.1 вищевказаних договорів встановлено, що між замовником та виконавцем досягнуто згоди про розмір договірної ціни за виконання послуг по даному договору з розрахунку 1000 грн. за одну годину наданих послуг (без врахування податку на додану вартість). Загальна договірна вартість послуг визначається в акті про наданих послуг у відповідності з часом наданих послуг за календарний місяць, а також включає фактичні витрати виконавця, невід'ємно пов'язаних з виконанням даного договору.

Додатковою угодою №1 від 30.11.2015 року до договору №2 від 08.01.2015 року змінено пункт 2.1 договорів та встановлено нову ціну послуг в розрахунку 1200 грн.за одну годину надання послуг (без врахування податку на додану вартість) (т.3 а.с.3).

На підтвердження факту виконання вказаних договорів представником позивача надано суду належним чином складені та завірені копії:

- актів прийому-передачі наданих послуг за вищевказаними договорами з детальним зазначенням переліку наданих юридичних послуг, їх вартості для замовника пропорційно кількості витраченого виконавцем часу (т.1 а.с.126-127, 166-167, 199-200, т.2 а.с.17, 39-40, 75, 79-80, 125-126, 172, 176-178, 233, т.3 а.с.4-5, 41-42, 74, 89-90, т.4 а.с.3-4, 46, 61-62, 95-96);

- документи розроблені та підготовлені ФО-П ОСОБА_3 для ТОВ фірма "ТДК" за вищевказаними договорами на юридичне обслуговування за перевіряємий період, а саме: договори на постачання природного газу (т.1 а.с.19-102, 160-165, 171-198, 213-250, т.2 а.с.1-3, 5-16, 18-38, 55-72, 76-78, 81-105, 107-124, 127-132, 179-181, 234-239, т.3 а.с.83-88, 124-126, т.4 а.с.97-99), додаткові угоди до цих договорів (т.1 а.с.128-159, 168-170, 201-212, т.2 а.с.41-54, 133-171, 173-175, 182-232, 240-247, т.3 а.с.6-40, 43-73, 75-82, 91-123, т.4 а.с.5-45, 47-60, 63-94, 100-142), договори оренди нежитлових приміщень, акти здачі-приймання нежитлових приміщень до цих договорів, інші процесуальні документи (т.2 а.с.4, 73-74, 106).

Оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст.86 КАС України, суд не вбачає недоліків у їх складанні як-то: дефектів форми, змісту або походження тощо, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704; далі за текстом - Положення №88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а відтак, оглянуті документи здатні призвести до зміни в структурі і стані активів платника податків - сторони правочину, у зв'язку з цим сприймаються судом як належні та допустимі в розумінні ст.70 КАС України докази реальності вчинення господарських операцій.

Фактичних даних, які б засвідчували наявність у платника податків наміру набути у спірних правовідносинах безпідставну податкову вигоду, суд в ході розгляду справи не виявив.

Окрім того, відповідачем а ні в акті перевірки, а ні під час розгляду справи не ставиться під сумнів факт надання ФО-П ОСОБА_3 юридичних послуг позивача. Податкові зобов'язання, що сплачені позивачем у визначений період у зв'язку з отриманими послугами зараховані і порушень саме в згаданих питаннях не встановлено. Разом з цим, відповідач стверджує, що у позивача відсутні розумні економічні або інші причини (ділова мета) отримання юридичних послуг.

В обґрунтування господарської мети, представник позивача у судовому засіданні пояснив, що підприємство має великий обсяг поставок товару газу, а власного (штатного) юриста, який би забезпечував консультації з юридичних питань чи підготовку цивільно-правових договорів не має, що також підтверджується штатним розписом підприємства (т.1 а.с.125). Відтак, ТОВ фірма "ТДК" був укладений договір з ФО-П ОСОБА_3 Крім того, позивачу комфортно працювати з вказаним контрагентом, оскільки він якісно та вчасно надає юридичні послуги.

Разом з тим суд погоджується з доводами позивача про те, що діюче законодавство України не містить положень, що дозволяють контролюючому органові оцінювати витрати за точки зору їх доцільності, раціональності, економічної обґрунтованості та ефективності, не передбачає можливості врахування при визначенні об'єкта оподаткування податку на прибуток витрат в залежності від суб'єкта надання відповідних послуг, від наявності чи відсутності кредиторської заборгованості отримувача відповідних послуг перед суб'єктом надання таких послуг, наявності чи відсутності у платника податків внутрішніх документів щодо взаємовідносин з виконавцем послуг - заявок для надання консультацій, інформаційних звітів тощо.

Так, відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання має право здійснювати самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарську діяльність з метою досягнення економічних, соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином. ТОВ фірма "ТДК" здійснює фінансово-господарську діяльність на власний ризик. а тому вправі самостійно оцінювати її ефективність та доцільність, і відповідно самостійно вирішує, які саме витрати йому необхідно здійснити для забезпечення своєї діяльності, та за якими критеріями обирати виконавців послуг, а також самостійно визначати суттєві умови договорів, в тому числі й ціну.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 19.02.2015 року у справі №К/9991/29417/12 та від 27.03.2013 року у справі №К/9991/77789/12.

Відповідно до п. 135.1. ст. 135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Згідно п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Порядок обчислення податку на прибуток підприємств та сплати визначений ст. 137 ПК України.

Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318 вказано, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

До адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: загальні корпоративні витрати (організаційні витрати, витрати на проведення річних зборів, представницькі витрати тощо); витрати на службові відрядження і утримання апарату управління підприємством та іншого загальногосподарського персоналу; витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів загальногосподарського використання (операційна оренда, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); винагороди за професійні послуги (юридичні, аудиторські, з оцінки майна тощо); витрати на зв'язок (поштові, телеграфні, телефонні, телекс, факс тощо); амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; витрати на врегулювання спорів у судових органах; податки, збори та інші передбачені законодавством обов'язкові платежі (крім податків, зборів та обов'язкових платежів, що включаються до виробничої собівартості продукції, робіт, послуг); плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків, а також витрати, пов'язані з купівлею-продажем валюти; інші витрати загальногосподарського призначення.

Беручи до уваги вищевказане, суд доходить висновку про доведеність у судовому засіданні факту відповідності сформованих позивачем витрат по господарським операціям з ФО-П ОСОБА_3 вимогам діючого законодавства України.

Належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 68-89 КАС України, порушень підприємством позивача наведених норм закону, відповідачем суду не надано.

Таким чином, в ході судового розгляду відповідачем не доведено правомірності мотивів для винесення спірноих податкових повідомлень - рішень від 24.03.2017 року №№ , №, № та №, що зумовлює висновок про необґрунтованість визначення платнику податків додаткових податкових зобов'язань і, як наслідок, наявність факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТДК".

За таких підстав, позов слід задовольнити.

Судові витрати слід розподілити відповідно до вимог частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, судовий збір у розмірі 48660,58 грн., сплачений позивачем при подачі адміністративного позову, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71 ,158, 159, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТДК" до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 24.03.2017 року №, №000050402, № та №.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТДК" (місцезнаходження: 61024, м.Харків, вул.Гуданова, буд.16, оф.8, код ЄДРПОУ - 32796917) судовий збір у розмірі 48660 (сорок вісім тисяч шістсот шістдесят) грн. 58 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (61012, м.Харків, вул. Благовіщенська, буд.30, ).

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 06 червня 2017 року.

Суддя Панченко О.В.