Справа № 349/316/17,2-а/349/21/17
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/3561/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Галицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Галицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

встановив:

17.02.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Галицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області у якому просить визнати незаконною відмову відповідача щодо припинення йому призначеної виплати пенсії по інвалідності та зобовязати відновити виплату такої пенсії з 01.06.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.06.2013 йому встановлено III групу інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"». 01.04.2015 відповідачем припинено виплату позивачу пенсії по інвалідності. 27.12.2016 він звернувся до відповідача з заявою, зокрема щодо нарахування та виплати йому пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"» у період з 01.04.2015, однак листом від 04.01.2017 № 124/Г-15 йому було у цьому відмовлено, оскільки чинним законодавством України не передбачено нарахування та виплата пенсії працюючого державного службовця. Вважає, що така відмова є неправомірною, оскільки з 01.06.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу».

Постановою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 24.02.2017 позов задоволено повністю.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що у період з 01 квітня 2015 року посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії х соціального захисту»), у період роботи на посадах, які відносяться до посад державної служби, пенсії, призначені відповідно до законодавства України не виплачуються. Таким чином, оскільки позивач працює на посаді, яка відноситься до посад державної служби, на яку поширюються норми Закону України «Про державну службу» підстав для виплати пенсії з 01.04.2015 не було, а тому жодних підстав для визнання протиправними дій (бездіяльності) управління Пенсійного фонду не має.

Крім того, вказує на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, посилаючись на ст. 99, 100 КАС України.

Враховуючи те, що справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, а апеляційна скарга подана на постанову суду першої інстанції, яка прийнята у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ передбачених п. 2 ст. 183-2 КАС України, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що з 01.06.2013 ОСОБА_1 згідно довідки МСЕК серії АВ № 0100658 встановлено ІІІ групу інвалідності та призначено пенсію по інвалідності за загальним захворюванням відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

З 01.04.2015 позивачу припинено виплату пенсію по інвалідності ІІІ групи.

27.12.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив відновити виплату йому пенсії по інвалідності за період з 01.04.2015 відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 відповідачем направлено позивачу листа від 04.01.2017 № 124/Г-15 про відмову в поновленні та виплаті пенсії, оскільки з 01.04.2015 чинним законодавством не передбачено виплату пенсії працюючому державному службовцю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача, оскільки з 01.06.2015 особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом України «Про державну службу», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 1058-IV.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 (далі - Закон № 213-VIII) абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 викладено в такій редакції:

«Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення, зокрема пенсії у порядку та на умовах передбачених Законом України «Про державну службу» пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Аналогічні зміни внесено до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Згідно п. 1 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII цей Закон набирає чинності з 1 квітня 2015 року.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 (далі - Закон № 911-VIII) абзаци 2 та 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 викладено в такій редакції:

«Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання) не виплачуються».

Аналогічні зміни внесено до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993.

Згідно п. 1 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII цей Закон набирає чинності з 01 січня 2016 року.

Таким чином, враховуючи вищенаведені правові норми та те, що позивач працює на посаді, на яку розповсюджується дія Закону України «Про державну службу», то відповідно до Закону № 213-VІІІ та Закону № 911-VІІІ з 01 квітня 2015 року виплата пенсії по інвалідності (ІІІ група загального захворювання) позивачу не здійснюється, тому відповідач, припинивши з 01 квітня 2015 року виплату пенсії позивачу діяв відповідно до вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При вирішенні спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції посилається на правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014, в якій Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що позивачем пропущено строк звернення до суду, судом апеляційної інстанції до уваги не беруться, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в цілому.

Згідно ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 94 КАС України, судовий збір присудженню з позивача на користь відповідача, як суб'єкта владних повноважень, не підлягає.

З огляду на те, що постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 94, 183-2, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

постановив:

апеляційну скаргу Галицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області задовольнити.

Постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2017 року у справі № 349/316/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4