Справа № 522/23909/16-а
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2017-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/1301/17
ПОСТАНОВА

19 травня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі

головуючого судді - Домусчі Л.В.

при секретарі - Шевчик В.І.,

розглянувши адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 громадянин Афганістану звернувся до суду з позовом у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення №81 Головного управління Державної міграційної служби у Одеській області від 05.12.2016 року про його примусове повернення за межі України, із зобов'язанням покинути територію України до 11.12.2016 року. В обґрунтування позову посилається на те, що він є громадянином Афганістану, прибув в Україну у пошуках захисту. Також зазначає, що він звертався до відповідача із заявою про надання захисту в Україні.

В судове засідання з'явився позивач та його представник ОСОБА_4 та позивач через перекладача пояснили, що в кінці 2011 року позивач нелегально потрапив з Афганістану через Таджикістан, а потім з Російської Федерації , на територію України. Він був вимушений покинути свою країну у зв'язку з тим, що там йому погрожували люди-маджахеди, які вбили його батька та брата якого викрали, вони його тоді сильно побили під час Талібана. На той час йому бло11 років. В Афганістані у нього залишились проживати родичі: матір та дві сестри. Він звернувся до міграційної служби і отримав довідку про захист. Через 2-3 роки він отримав відмову про надання йому статусу біженця. Він звернувся з цього приводу до суду, проте рішенням першої та апеляційної інстанції йому було відмовлено у задоволені позову. Потім він звернувся до міграційної служби, де на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за порушення строків перебування на території України, який він не оплатив. У позивача на теперішній час не має документів щодо законного перебування на території України, йому надали повідомлення про примусове повернення, він вимушений неофіційно підробляти . Також зазначив, що з 2002 року по 2010 рік він знаходився у Великобританії де також хворів, звідки в 2010 році його було повернуто до Афганістану до його сім'ї, але він там недовго прожив, оскільки до нього пред'являли претензії як до невіруючого, хоча це не так, та вимоги щоб він надавав зброю, і це стало небезпечно, тому він був вимушений виїхати з країни. Всі ці обставини досліджувались в Одеському окружному суді. Він підтримує цінності західного стилю життя, тому відноситься до певної групи ризику. Також зазначив що в Афганістані вбили його рідного брата та батька і що йому погрожували невідомі люди та наносили тілесні ушкодження.

Представник відповідача з'явився в судове засідання, позов не визнав, при цьому пояснив, що підстави для отримання статусу біженця у позивача відсутні. Це підтвердили постанова Одеського окружного адміністративного суду та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду. Побоювання повинні бути обґрунтованими., його історія була ретельно проаналізована і було виявлено ряд розбіжностей, він не є біженцем і не має переслідування. Він нелегально перетнув кордон України. На території України він зараз перебуває незаконно.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи щодо примусового повернення в країну походження або третю країну та примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України.

Справа розглядається з урахуванням приписів ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Суд також враховує те, що у рішеннях по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000р. та справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає, що суд в повній мірі надав позивачу доступ до суду, відкривши провадження по справі, залучивши до справи адвоката та перекладача , вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду докази.

Згідно ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, зокрема, іноземцями та особами без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану.

В Україну ОСОБА_1прибув в кінці 2011 року нелегально, поза пунктом пропуску з метою отримання статусу біженця.

Позивач в кінці 2011 року перетнув державний кордон України через Російську Федерацію.

Причиною виїзду ОСОБА_1з країни громадянської належності позивач вказав нестабільну соціально-політичну ситуацію (погрози, терор, війна, викрадення дітей), насилля проти нього, вбивство рідного батька та брата..

Також позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про визнання рішення ГУ ДМС України в Одеській області №79-14 від 28.02.2014 року недійсним.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.07.2014 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014р. постанова суду від 07.07.2014р. залишена без змін.

При цьому судом встановлені наступні факти.: Судом встановлено, що позивач є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, район Дедана, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що позивач виїхав з країни погодження на підставі підробного паспорту 08.10.2011 року легковим автомобілем, перетнув прикордонний пункт Шерхан Бандар та потрапив до Таджикистану, де перебував один тиждень, проживав у посередника. Через тиждень залізничним шляхом дістався до Московської області (Російська Федерація), де перебував дві-три доби. З Московської області останній виїхав автобусом, потім продовжував свій шлях на автомобілі та маршрутному таксі, а потім знову на автобусі. Кордон України перетнув 11.11.2011 року, нелегально, поза пунктом пропуску. 09 квітня 2012 року позивач звернувся до Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що 03.09.2010 року його депортували з Великобританії. Там він звертався за отриманням захисту, проте йому було відмовлено. Коли він перебував у Великобританії його брати виїхали до Пакистану. Стан в країні не покращився, роботи не має, в країні небезпечно. Він шукав роботу, проте не знайшов. Життя тяжке, щоб ж ити треба працювати, влаштуватися неможливо. Тому заявник, знову виїхав з країни .

08.06.2012 року наказом заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1.

08.01.2014 року за результатами розгляду особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_1 № ODS 12/114 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, зокрема, аналізом особової справи, співробітники Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області дійшли висновку, що ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, громадянства чи підданства, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. Відповідач також зазначив, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника було встановлено, що заявник виїхав із Афганістану в Україну через нестабільну політичну ситуацію та відсутність роботи, не маючи жодних побоювань зазнати певних переслідувань з боку як державних так і не державних агентів.

Рішенням Державної міграційної служби України № 79-14 від 28.02.2014 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07 квітня 2014 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 20 від 17.03.2014 року.

При цьому судом встановлено, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Афганістану, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими.

Так, під час провдення анкетування та співбесід, заявник щодо причин виїзду з країни походження зазначив, що після його депортації з Великобританії та повернення на батьківщину, стан в країні не покращився, роботи не має, загальний рівень життя низький. Через відсутність роботи (заявник шукав роботу, проте не знайшов), через нестабільну політичну та соціальну ситуації вирішив знову виїхати з країни.

Також судом встановлено, що при проведенні анкетування та інтерв'ю позивач надавав суперечливі відомості.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшістю ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з Афганістану, а ніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині, про що також вказує матеріальне становище родини: матір та сестри залишились проживати в Афганістані, матеріальну підтримку яким надає заявник особисто, два брати проживають в Пакистані.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого,що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорту. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своє громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Згідно ч.1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішеннямв адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зробленого висновку та винесеного на його підставі спірного рішення відповідача, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Постановою від 02.12.2016 року про накладення адміністративного стягнення на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., який 02.12.2016 року було сплачено позивачем за ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування та порушив правилу перебування в Україні.

Після визнання позивачем правопорушення та сплати штрафу по відношенню до нього Приморським районним відділом у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 05.12.2012 року винесено рішення №81 про примусове повернення громадянина Афганістану, ОСОБА_1, в країну походження і зобов'язати його покинути територію України у термін 11.12.2016 року. Зазначене рішення позивач отримав 05.12.2016р. та був письмово повідомлений про примусове повернення. Повідомлення щодо рішення про примусове повернення в країну походження позивача було також надіслано 05.12.2016р. першому заступнику прокурора Одеської області.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зробленого висновку та винесеного на його підставі спірного рішення відповідача, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом президента України від 06.04.2011 року № 405/2011, Державна міграційна служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Як встановлено п. 4 цього Положення Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, здійснює оформлення і видачу іноземцям та особам без громадянства запрошень для в'їзду в Україну, документів для тимчасового перебування або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, студентських квитків студентам із числа іноземців та осіб без громадянства, вилучає ці документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в'їзду в Україну в передбачених законодавством випадках; приймає рішення про скорочення строку перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, видворення, у тому числі у примусовому порядку, іноземців та осіб без громадянства з України, заборону в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов'язані з видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі - Закон) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

За правилами ст. 17 Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року № 251 (чинною на час виникнення спірних правовідносин), затверджений Порядок визначення механізму оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання

Посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця чи особи без громадянства та документів, зазначених у підпункті 4 пункту 6 цього Порядку, які подаються до територіального органу або підрозділу ДМС не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії посвідки.

Згідно ч.2 ст. 25 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч.5 ст. 26 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Таким чином, позивач порушує законодавство України, і він не має законних підстав для перебування в Україні. Про примусове повернення відповідачем було повідомлено позивача у встановленому законом порядку, проте позивач добровільне це рішення не виконав.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

За таких обставин, на думку суду, відповідач обґрунтовано дійшов до висновку про те, що дії позивача порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та правомірно прийняв рішення про примусове повернення в країну походження вказаної особи.

На підставі ст.ст. 4, 15, 16, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та керуючись ст.ст. ст. 7-11, 14, 69-71, 159-163 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання до Приморського районного суду м.Одеси апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови суду.

Суддя Домусчі Л.В.

19.05.2017